Nu ska vi snacka skit.
Visste ni att vi var tvungna att lära oss
av med det naturvårdstänkande som vi
utvecklade under depressionen på 30-talet och andra världskriget?
Efter kriget behövde vi styra om vår enorma produktionskapacitet
mot fredlig produktion.
Tidningen Life hjälpte till
genom att introducera slit-och-slängbegreppet
som skulle frigöra hemmafruarna från slavgörat med disken.
En mental anteckning till frigörarna:
plast som man kastar tar en massa plats och är inte biologiskt nedbrytbar.
Bara människan producerar skräp som inte bryts ned.
Plast är också svårt att återanvända.
En lärare berättade för mig hur man uttrycker att mindre än fem procent
av all plast återvinns.
Det är noll komma skrutt procent
Så många procent återvinner vi.
Smältpunkten har mycket att göra med det här.
Plast renas inte vid nedsmältning, som glas och metall.
Den börjar smälta redan under 100-gradersstrecket
och stöter inte bort feta föroreningar
utan suger upp dem.
Hälften av alla hundratals miljarder plastpellets
blir skräp på momangen.
En stor, besvärlig del av våra sopor
kommer att flyta med floderna ut till havet.
Så här ser det ut vid Biona Creek vid flygplatsen.
Och så här vid California State University Long Beach
och avsaltningsanläggningen som vi besökte i går.
Trots pant
är mycket av skräpet ute till havs plastflaskor.
Vi konsumerar två miljoner av dem var femte minut här i USA
- här visualiserat av TED-talaren Chris Jordan
som konstfullt dokumenterar och fokuserar på masskonsumtion.
Här är en förvaringsplats för flaskor på en avlägsen ö
utanför Baja California.
Isla San Roque är en obebodd häckningsplats för fåglar
utanför Bajas sparsamt befolkade centrala kust.
Observera att flaskorna här har korken kvar.
PET-flaskor
sjunker i havsvatten och når inte så här långt från civiliserade trakter.
Men kapsylerna tillverkas i andra fabriker
av en annan sorts plast, polypropylene.
De flyter i havsvatten
men tyvärr lyder de inte under någon återvinningslag.
Låt oss följa de här miljontals kapsylerna
som på egen hand tar sig ut till havs.
Efter ett år är kapsylerna från Japan på väg tvärs över Stilla Havet,
medan våra fastnar i Kalifornienströmmen
och börjar sin resa ner mot Cabo San Lucas breddgrader.
Efter tio år har en massa av de japanska kapsylerna
kommit till vad vi kallar Eastern Garbage Patch,
medan våra skräpar ner Filippinerna.
Efter 20 år ser vi hur ett område av skräp uppstår
i den Nordpacifiska strömmen.
Nu råkar det vara så att miljontals albatrosser
häckar på atollerna Kure och Midway,
i det marina naturskyddsområdet Northwest Hawaiian Islands National Monument.
Här letar de efter föda och de stoppar i sig vad än de kommer över
för att sedan stöta upp det igen till sina ungar.
En fyra månader gammal albatrossunge
dog med det här i magen.
Hundratusentals ungar stora som gäss dör
med magarna fulla av kapsyler och annat skräp
så som cigarettändare...
men framförallt kapsyler.
Tyvärr misstar sig deras föräldrar och tror att kapsylerna är mat
som guppar runt på havsytan.
Kapsylernas ringar
får också konsekvenser för de marina djuren.
Det här är Mae West,
fortfarande vid liv hemma hos en zoo-arbetare i New Orleans.
Jag ville se hur min hemstad Long Beach bidrog till problemet,
så på Coastal Clean-Up Day 2005
åkte jag till Long Beach-halvön vid den östra änden av vår långa strand.
Vi snyggade till de här delarna av stranden.
Jag erbjöd fem cent per kapsyl.
Det var många som nappade.
Här är de 1.100 kapsyler de fick ihop.
Jag trodde att jag skulle spendera 20 dollar.
När dagen var över hade jag lagt ut 60.
Jag sorterade dem i färger
och visade upp dem under nästa Earth Day
på Cabrillo Marine Aquarium i San Pidro.
Guvernör Schwarzenegger och hans fru Maria stannade och diskuterade utställningen.
Trots min fjolliga hat, som är virkad av plastkassar,
ville de skaka hand.
Jag visade dem att det som hamnat i vårt nät
när vi trålade norr om Hawaii
var mer plast än plankton.
Det här fick vi upp när vi trålade i den plastsoppa våra hav utvecklats till.
Efter att ha trålat en och en halv km på havsytan
fick vi upp det här.
Och det här.
När skräpet nått stränderna på Hawaii
ser det ut så här.
Den här stranden heter Kailua Beach och är den
strand där presidentfamiljen semestrade innan de flyttade till Washington.
Hur analyserar man då prover som dessa
som innehåller mer plast än plankton?
Vi sorterar plastfragmenten i storleksklasser
från fem mm till en tredjedels mm.
Små plastbitar koncentrerar ihärdiga organiska föroreningar
med upp till en miljon gånger högre halt än i vattnet omkring.
Vi ville se om den vanligaste fisken i havsdjupen
vid botten av näringskedjan
satte i sig de här gifttabletterna.
Vi utförde hundratals dissektioner
och mer än en tredjedel hade förorenade plastfragment i magen.
Rekordinnehavaren, bara lite drygt sex cm lång,
hade 84 bitar i sin lilla mage.
Man kan köpa kravmärkta produkter.
Men ingen fiskhandlare i världen
kan sälja en kravmärkt fisk från det vilda.
Det här är arvet vi lämnar efter oss till framtida generationer.
Slit-och-släng-samhället kan inte stoppas.
Det har blivit globalt.
Vi kan helt enkelt inte samla ihop och återvinna allt.
Vi måste slänga det.
Marknaden kan lösa en massa problem,
men den kan inte reparera de naturliga systemen i havet som vi förstört.
Alla kungens hästar och alla kungens män
kommer aldrig kunna samla ihop all plast och göra haven hela igen.
Nivåerna ökar
förpackningsmaterialet ökar,
slit-och-släng-livsstilen är på frammarch
och det kommer till uttryck i haven.
Han erbjuder inget hopp att få det rent.
Att filtrera plasten ur haven
skulle kosta mer än något land har råd med
och det skulle kosta oräkneliga havsdjur livet.
Lösningen, säger Moore, är att stoppa plasten
redan på land, innan den når havet.
Och i denna värld av plastförpackningar
är inte det något han ser som möjligt.
Det här är Brian Rooney för Nightline,
i Long Beach,Kalifornien.
Tack!