Pričajmo prljavo (o smeću, igra reči).
Znate, morali smo da naučimo
da se odreknemo moćne etike očuvanja
koju smo razvili tokom Velike Depresije i Drugog svetskog rata.
Posle rata, trebalo je da usmerimo svoj ogromni kapacitet proizvodnje
ka stvaranju proizvoda za period mira.
"Life Magazine" je pomogao u tom naporu
najavljujući uvođenje potrošnih stvari
koje bi oslobodile domaćicu od gnjavaže pranja sudova.
Mentalna poruka oslobodiocima:
plastika za jednu upotrebu zauzima mnogo mesta i nije biorazgradiva.
Samo ljudi proizvode otpad koji priroda ne može da svari.
Plastiku je jako teško reciklirati.
Jedan nastavnik mi je rekao kako da predstavim manje od 5%
plastike koja je izvađena iz naših odvoda.
To je ništa-zarez-ništa.
To je procenat koji recikliramo.
E sad, tačka topljenja ima mnogo veze s ovim.
Plastika se ne prečišćava ponovnim topljenjem kao staklo i metal.
Počinje da se topi ispod tačke na kojoj voda ključa
i ne odstranjuje uljne zagađivače
koje upija kao sunđer.
Polovina od godišnjih 100 milijardi loptica termalne plastike
pretvoriće se u brzinsko smeće.
Veliki, nesavladivi deo našeg smeća
će rekama otploviti u more.
Ovo je taloženje kod Biona zaliva pored aerodroma.
A evo i krša u blizini kalifornijskog univerziteta u Long Biču
i postrojenja za desalinizaciju koje smo posetili juče.
Uprkos provizijama,
većina ovog smeća koje pliva u more biće plastične flaše.
U Sjedinjenim Državama ih potrošimo dva miliona svakih pet minuta,
kako je ovde predstavio Kris Džordan,
koji je divno zabeležio masovnu potrošnju i prikazao više detalja.
Ovo je skladište za flaše na udaljenom ostrvu,
nedaleko od obale Bahe, Kalifornija.
Ostrvo San Rok je nenaseljeno gnezdilište ptica
udaljeno od retko naseljene centralne obale Bahe.
Primetite da ovde flaše imaju zatvarače.
Flaše od polietilenskog tereftalata, PET-a,
potonuće u morsku vodu i neće dospeti ovako daleko od civilizacije.
Takođe, čepovi se prave u odvojenim fabrikama,
od drugačije plastike, polipropilena.
Oni će plutati u morskoj vodi,
ali nažalost neće se reciklirati po zakonu o flašama.
Hajde da ispratimo put miliona čepova
koji sami dospeju u more.
Posle godinu dana, oni iz Japana idu pravo preko Tihog okeana,
dok su naši uhvaćeni u kalifornijskoj struji
i prvo idu do Kabo San Lukasa.
Posle deset godina, veliki broj japanskih čepova
nalazi se u onome što zovemo Istočna Mrlja Smeća,
dok naši zagađuju Filipine.
Posle 20 godina vidimo nastajanje zone gomilanja smeća
u severnopacifičkoj struji.
Milioni albatrosa
koji se gnezde na kurskim i Midvej ostrvima
u nacionalnom parku Severozapadnih havajskih ostrva,
ovde tragaju i kopaju za bilo čime
čime mogu nahraniti svoje mladunce.
Četvoromosečno mladunče albatrosa
je uginulo sa ovim u stomaku.
Stotine hiljada mladunaca veličine patke umiru
sa stomacima punim čepova od flaša i drugog đubreta
kao što su upaljači...
Ali uglavnom čepovi od flaša.
Na žalost, njihovi roditelji misle da su čepovi
hrana koja pliva po površini okeana.
Obruči za čepove
takođe ostavljaju posledice na vodene životinje.
Ovo je Me Vest,
još uvek živa u čuvarevoj kući u Nju Orleansu.
Želeo sam da vidim kako moj rodni grad doprinosi ovom problemu,
pa sam na Dan Čišćenja Obale 2005.
otišao do poluostrva Long Bič na istočnom kraju naše dugačke plaže.
Očistili smo otkos ove plaže.
Ponudio sam po pet centi za svaki čep od flaše.
Dosta ljudi je došlo.
Ovde je 1100 čepova koji su sakupljeni.
Mislio sam da ću potrošiti 20 dolara.
Tog dana sam potrošio skoro 60.
Odvojio sam ih po boji
i izložio sledećeg Dana Zemlje
u Kabrilo akvarijumu u San Pedro.
Guverner Švarceneger i njegova žena Marija su zastali da prokomentarišu izloženo.
Uprkos mom ženskastom šeširu, sklepanom od plastičnih kesa,
rukovali su se sa mnom.
Pokazao sam njemu i Mariji ulov zooplanktona
iz struje severno od Havaja,
u kojoj je bilo više plastike nego planktona.
Evo kako izgledaju naši uzorci iz plastične supe u koju se pretvorio naš okean.
Površinskim lovom mrežom za zooplankton u toku
jedne milje, dobijate ovakve uzorke.
I ovo.
Sad, kad se smeće nasuče na plaže Havaja
onda to izgleda ovako.
Ova plaža je Kailua plaža,
plaža na kojoj se naš predsednik odmarao sa svojom porodicom pre nego što se preselio u Vašington.
Kako analiziramo ovakve uzorke,
u kojima ima više plastike nego planktona?
Podelimo deliće plastike u klase različitih veličina
od 5mm do jedne trećine milimetra.
Mali delovi plastike sadrže postojane organske zagađivače
u nivoima koji su milionima puta veći nego u okolnim vodama.
Želeli smo da vidimo da li se obične ribe u dubokom okeanu,
na dnu lanca ishrane,
hrane ovim otrovnim pilulama.
Uradili smo na stotine nekropsija,
i preko trećine je imalo zagađene delove plastike u svojim stomacima.
Nosilac rekorda, koji je dug samo oko 6 cm,
imao je 84 komadića u svom majušnom stomaku.
E sad, možete kupiti sertifikovane organske proizvode.
Ali nema uzgajivača ribe na svetu
koji vam može prodati sertifikovanu ribu koja je ulovljena u divljini.
Ovo je nasleđe koje ostavljamo budućim generacijama.
Potrošačko društvo ne može da se zadrži,
postalo je globalno.
Jednostavno ne možemo da čuvamo i održavamo ili recikliramo sve.
Moramo nešto baciti.
Sad, tržište može mnogo da učini za nas,
ali ne može da popravi prirodni sistem okeana koji smo uništili.
Svi kraljevi konji i svi kraljevi ljudi...
nikada neće sakupiti svu plastiku i ponovo sastaviti okean.
Video: Nivoi se povećavaju,
količina pakovanja se povećava,
koncept odbacivanja se širi,
i to se vidi u okeanu.
Reporter: On ne daje nadu da će se to očistiti.
Traganje za plastikom u okeanu
bilo bi izvan budžeta svake države
i moglo bi ubiti nezamislive količine morskog života u procesu.
Rešenje, po Muru, je zaustaviti plastiku na njenom izvoru:
zaustaviti je na kopnu pre nego što dospe u okean.
I u svetu koji je upakovan u plastiku,
on se ni tome ne nada mnogo.
Ja sam Brajan Runi za "Nightline",
iz Long Biča, Kalifornija.
Čarls Mur: Hvala vam.