Haideţi să vorbim despre gunoaie.
Ştiţi, a fost nevoie să fim învăţaţi
să renunţăm la acea etică robustă de conservare
pe care am dezvoltat-o în perioada marii depresiuni economice şi a celui de-al Doilea Război Mondial.
După război, a trebuit să ne concentrăm enorma capacitate de producţie
spre fabricarea produselor pentru timp de pace.
Revista Life şi-a adus contribuţia la acest efort
anunţând introducerea obiectelor de unică folosinţă
care urmau să dezrobească gospodinele de corvoada spălatului vaselor.
O mentiune acestor eliberatori:
produsele de unică folosinţă din plastic ocupă mult loc şi nu sunt biodegradabile.
Doar noi, oamenii, producem deşeuri pe care natura nu le poate digera.
Plasticul e de asemenea greu de reciclat.
Un profesor m-a învăţat cum să exprim cantiatea de mai puţin de 5% [Slide: Producţia şi recuperarea anuală a polimerilor sintetici în SUA (în roşu: producţia, în galben: recuperarea)]
de produse din plastic recuperate din fluviul nostru de deşeuri. [Slide: Producţia şi recuperarea anuală a polimerilor sintetici în SUA (în roşu: producţia, în galben: recuperarea)]
E ciuciu virgulă deloc. [Slide: Producţia şi recuperarea anuală a polimerilor sintetici în SUA (în roşu: producţia, în galben: recuperarea)]
Atât reciclăm.
Punctul de topire are legătură cu această situaţie.
Plasticul nu se purifică in timpul procesului de retopire, spre deosebire de sticlă şi metal.
Începe să se topească sub punctul de fierbere al apei
şi nu eliberează contaminanţii uleioşi,
pentru care e ca şi un burete.
Jumătate din cantitatea anuală de 45 milioane kg de granule din material termoplastic
vor ajunge deseuri.
O mare şi incontrolabilă parte din gunoaiele noastre
vor ajunge, prin intermediul râurilor, în ocean.
Aici e acumularea de la Biona Creek, în aproprierea aeroportului.
Aici sunt gunoaiele din Long Beach, lângă California State University
şi staţia de desalinizare pe care am vizitat-o ieri.
În ciuda costurilor depozitelor,
mare parte din gunoiul care se indreaptă spre mare constă în flacoane din plastic.
La fiecare cinci minute folosim două milioane de flacoane în Statele Unite
ilustrate aici de către prezentatorul TED Chris Jordan,
care documentează cu măiestrie consumul în masă şi măreşte imaginea pentru mai mult detaliu.
Aici vedem o insulă izolata, care funcţionează ca depozit pentru flacoane,
de-a lungul coastei Baja California.
San Roque este o insulă nelocuită ce găzduieşte colonii de păsări
în largul coastei centrale şi puţin populate din Baja.
Observaţi că toate sticlele acestea au capace.
Sticlele din polietilen tereftalat, PET,
se scufundă în apa mării şi nu ajung atât de departe de civilizaţie.
În plus, capacele sunt produse în fabrici diferite
dintr-un alt tip de plastic, polipropilen.
Acestea vor pluti în apa mării,
dar din păcate reciclarea lor nu e prevăzută de legile privind reciclarea flacoanelor.
Haideţi să urmăm traseul milioanelor de capace
care ajung în ocean de unele singure.
După un an, cele din Japonia se îndreaptă direct spre Pacific,
pe când ale noastre sunt prinse de curentul din California
şi se îndreaptă mai întâi spre latitudinea Cabo San Lucas.
După zece ani, majoritatea capacelor japoneze
sunt în aşa-numita Insula Gunoaielor din Oceanul Pacific,
iar ale noastre contaminează Filipinele.
După 20 de ani, vedem cum se iveşte zona de acumulare a deşeurilor
din Vortexul Pacificului de Nord.
Din întâmplare, milioane de albatroşi
care îşi fac cuiburile pe atolii Kure şi Midway
din Monumentul Naţional al Insulelor Hawaii de Nord-Vest
îşi caută aici hrană sau orice pot găsi
pentru a regurgita puilor lor.
Un pui de albatros Laysan de patru luni
a murit cu acestea în stomac.
Sute de mii de pui de mărimea unei gâşti mor
cu stomacele pline de capace de sticle şi alte gunoaie
ca şi de exemplu brichete...
dar în mare parte capace de flacoane.
Din păcate, părinţii lor confunda aceste capace cu mâncare
care pluteşte la suprafaţa oceanului.
Inelele de plastic ale capacelor
au de asemenea consecinţe pentru animalele acvatice.
Aceasta e Mae West,
încă în viaţă acasă la un îngrijitor al grădinii zoologice din New Orleans.
Am vrut să văd cât contribuia oraşul meu natal, Long Beach, la această problemă,
aşa că de Ziua Curăţării Plajei în 2005
am fost la peninsula Long Beach, la capătul de est al plajei noastre lungi.
Am curăţat zonele acestea de plajă.
Am oferit cinci cenţi pe capac.
Doritori am gasit multi.
Aici sunt cele 1.100 de capace de flacoane adunate de ei.
Am crezut că urma să cheltuiesc 20 de dolari.
Am ajuns să cheltuiesc aproape 60 în acea zi.
Le-am separat după culoare
şi le-am pus la expoziţie la următoarea Zi a Pământului
la acvariul Cabrillo Marine din San Pidro.
Guvernatorul Schwarzenegger şi soţia lui, Maria, au trecut pe-acolo ca să discute expoziţia.
În ciuda pălăriei mele feminine, croşetată din plase de cumpărături de plastic,
mi-au strâns mâna.
Le-am arătat lui şi Mariei o mostră de zooplancton
colectată în vortexul de la nord de Hawaii,
care conţinea mai mult plastic decât plancton.
Iată o mostră din supa de plastic în care s-a transformat oceanul nostru.
Un năvod pentru zooplancton tractat la suprafaţă pe o distanţă de o milă
adună mostre ca aceasta.
Şi aceasta.
Când deşeurile ajung la mal pe plajele din Hawaii,
arată aşa.
Iar această plajă în mod particular este Kailua Beach,
unde preşedintele nostru şi familia sa au fost în vacanţă înainte de a se muta la Washington.
Deci cum analizăm mostre ca aceasta
care conţin mai mult plastic decât plancton?
Sortăm fragmentele de plastic după mărime,
de la cinci milimetri la o treime de milimetru.
Bucăţele mici de plastic concentrează poluanţi organici persistenti
la niveluri de un milion de ori mai mari decât în apa în care se află.
Am vrut să vedem dacă cel mai comun peşte din adâncul oceanului,
la baza lanţului trofic,
ingera aceste pastile de otravă.
Am făcut sute de necropsii,
şi mai mult de o treime aveau fragmente poluate de plastic in stomace.
Deţinătorul recordului avea, la doar şase centimetri lungime,
84 de bucăţi în stomacul său minuscul.
Deci puteţi să cumpăraţi alimente certificate organice.
Dar nici un vânzător de pe Pământ
nu vă poate vinde un peşte sălbatic organic.
Aceasta e moştenirea pe care o lăsăm generaţiilor viitoare.
Societatea obiectelor de unică folosinţă nu poate fi oprită,
a devenit globală.
Pur şi simplu nu putem depozita şi întreţine sau recicla toate obiectele noastre.
Trebuie să le aruncăm.
Piaţa poate face mult pentru noi,
dar nu poate repara sistemul natural din ocean pe care l-am stricat.
Nici o armată de năvoade nu va putea să adune tot plasticul
şi să vindece oceanul.
[Video:] Nivelurile cresc,
cantitatea de ambalaje creşte,
stilul de viaţă bazat pe produse de care ne putem descotorosi rapid se răspândeşte
şi se reflectă în ocean.
[Prezentatorul:] El (Moore) ne lasă fără speranţa că oceanul poate fi curăţat.
Filtrarea plasticului din ocean
ar depăşi bugetul oricărei tări
şi ar putea ucide nenumărate vieţuitoare acvatice.
Soluţia, spune Moore, este să oprim plasticul la origine:
să-l oprim pe uscat, înainte de a ajunge în ocean.
Iar într-o lume ambalată şi învelită în plastic,
Moore şi-a pierdut aproape orice speranţă că acesta e posibil.
Aici Brian Rooney pentru Nightline,
în Long Beach, California.
[Charles Moore:] Vă mulţumesc.