La oss preike skit!
Du vet, vi måtte omskoleres
for å gi avkall på den mektige bevaringsetikken
vi utviklet under den store depresjonen og andre verdenskrig.
Etter krigen måtte vi rette vår enorme produksjonskapasitet
mot å lage produkter for fredstid.
Magasinet LIFE hjalp til med denne utfordringen
ved å kunngjøre introduksjonen av engangsutstyr
som skulle frigjøre husmoren fra slitet med å vaske opp.
Mental merknad til frigjørerne:
Engangsplast tar mye plass og brytes ikke ned.
Bare vi mennesker lager avfall naturen ikke kan fordøye.
Plast er også vanskelig å gjenvinne.
En lærer fortalte med hvordan jeg skulle uttrykke de under fem prosent
av gjenvunnet plast i våre berg av avfall.
Det er null komma snikk-snakk.
Det er prosentandelen vi gjenvinner.
Og, smeltepunkt har mye å gjøre med dette.
Plast blir ikke rent av smelteprosessen slik som glass og metall.
Det begynner å smelte under kokepunktet for vann
og frastøter ikke oljebasert forurensing
som den virker på som en svamp.
Halvparten av de årlige 50 milliarder kilo termiske plastpellets
vil lages om til hurtig-søppel.
En stor, ustyrlig andel av søppelet
vil flyte nedstrøms med elvene til havet.
Her er ansamlingen i Biona Creek like ved flyplassen i L.A.
Og her er drivgodset like ved California State University
i Long Beach og avsaltingsanlegget vi besøkte i går.
Til tross for panteordningen,
vil mye av søppelet som flyter til havs være drikkeflasker av plast.
Vi bruker to millioner av dem i USA hvert femte minutt,
her avbildet av TED-taler Cris Jordan,
som på kunstferdig vis dokumenterer massekonsum og zoomer inn for flere detaljer.
Her er flaskedepotet på en fjern øy
utenfor kysten av Baja California.
Isla San Roque er en ubebodd fugleøy
utenfor Bajas spredt bebygde sentrale kyst.
Legg merke til at flaskene her har kork på.
Flaskene er laget av polyetylen-tereftalat, PET,
vil synke i sjøvann og ikke komme seg så langt fra sivilisasjonen.
Og - korkene er produsert i andre fabrikker
av en annen type plast - polypropylene.
De vil flyte i sjøvann,
men blir uheldigvis ikke gjenvunnet i returordningen.
La oss spore reisen til de millioner med korker
som kommer seg til sjøs alene.
Etter et år drar de fra Japan tvers over Stillehavet,
mens våre blir fanget av California-strømmen
og drar først ned til Cabo San Lucas breddegrader.
Etter ti år er mange av de Japanske korkene
havnet i det vi kaller den østlige søppelbeltet,
mens våre forsøpler Fillipinene.
Etter 20 år, ser vi avfallet dukke opp og samles
i Nordre Stillehavs-strømmen.
Nå har det seg slik at millioner av albatrosser
som hekker på Kure og Midway atollen
i Northwest Hawaiian Islands National Monument (Nasjonalpark)
beiter her og leter etter hva de kan finne
som oppgulp til ungene sine.
En fire måneders Laysan albatross unge
døde med dette i magen.
Hundretusener av unger på størrelse med en gås dør
med magen full av flaskekorker og annet rask,
som sigarettlightere...
men for det meste flaskekorker.
Tragisk nok forveksler foreldrene flaskekorker med mat
som dupper i havoverflaten.
Låseringene på korkene
har også følger for vannlevende dyr.
Dette er Mae West,
stadig i live i en dyrevokters hjem i New Orleans.
Jeg ville undersøke hva min hjemby Long Beach bidro med til problemet,
og på rydd-stranden-dagen i 2005
dro jeg til Long Beach halvøya til østenden av vår lange strand.
Vi renset stripene av strand som vist her.
Jeg tilbød fem cent for hver flaskekork.
Og fikk rikelig med samlere.
Her er de 1100 flaskekorkene de samlet inn.
Jeg trodde jeg skulle bruke 20 spenn.
Den dagen endte jeg med å bruke nærmere 60.
Jeg sorterte dem etter farge
og stilte dem ut den neste "Earth day"
i Cabrillo Marine Akvarium i San Pedro.
Guvernør Schwarzenegger og hans kone Maria stanses for å diskutere utstillingen.
Til tross for min jentete hatt, heklet av bæreposer,
tok de meg i hånden. (Latter)
Jeg viste ham og Maria en dyreplankton prøve
fra havstrømmen nord for Hawai
med mer plastpartikler enn plankton.
Dette er slik våre trålprøver fra plast-suppen våre hav er blitt til, ser ut.
Å trekke en dyreplankton trål på overflaten i en sjømil
leverer prøver som dette.
Og dette.
Og, når restene skylles opp på Hawais strender
ser det slik ut.
Og akkurat denne stranden er Kailua-stranden,
hvor presidenten og hans familie ferierte før de flyttet til Washington.
Nå, hvordan analyserer vi prøver som dette
som inneholder mer plast enn plankton?
Vi sorterer plastfragmentene i forskjellige grupper etter størrelse,
fra fem millimeter til en tredels millimeter.
Små plastbiter konsentrerer varige organiske miljøgifter
opp til en million ganger nivået i sjøvannet rundt.
Vi ville undersøke om de vanligste fiskene i dyphavet,
på bunnen av næringskjeden,
spiste disse giftpillene.
Vi gjorde hundrevis av dissekeringer,
og over en tredel hadde forurensede plastfragmenter i magen.
Rekordinnehaveren, bare 6,5 cm lang,
hadde 84 biter i sin bittelille mage.
Du kan kjøpe sertifiserte organiske produkter
Men ikke en fiskehandler på Jorden
kan selge deg en sertifisert organisk, villfanget fisk.
Dette er arven vi overlater til framtidige generasjoner.
Bruk og kast samfunnet kan ikke avgrenses -
det er blitt globalt.
Vi klarer ikke å lagre og håndtere eller gjenvinne alt vårt stasj.
Vi må kaste det.
Men markedet kan gjøre en hel del for oss,
men det kan ikke ordne det naturlige systemet i havet som vi har ødelagt.
Alle kongens hester og alle kongens menn,
vil aldri kunne samle opp all plasten og sette havet i stand igjen.
(Video) Nivåene er stigende,
mengdene av innpakning er økende,
bruk og kast samfunnet vokser,
og det viser igjen i havet.
(Anker) Han gir intet håp om å rense det opp.
Å sile havet for plast
vil være hinsides budsjettet i noe land
og det ville drepe unevnelige mengder sjølevende organismer i prosessen.
Løsningen, sier Moore, er å stanse plasten ved kilden:
stopp den på land før den faller i havet.
Og i en plastinnbundet, plastpakket verden,
levner han ikke det særlig mye håp heller.
Dette er Brian Rooney for Nightline
i Long Beach, California.
Charles Moore: Tusen takk.