Govorimo o smeću.
Znate, morali smo naučiti
odbaciti snažnu konzervacijsku etiku
koju smo razvili tijekom Velike krize i 2. svjetskog rata.
Nakon rata, morali smo usmjeriti naše ogromne proizvodne kapacitete
u proizvodnju mirnodopskih proizvoda.
Časopis Life je pomogao ovom nastojanju
najavljujući uvođenje potrošnih dobara
koje će osloboditi kućanice od monotonije pranja posuđa.
Podsjetnik za osloboditelje:
potrošna plastika zauzima puno mjesta i ne razgrađuje se.
Samo mi ljudi stvaramo otpad koji priroda ne može probaviti.
Plastiku je teško i reciklirati.
Jedan učitelj me naučio izrazu za tih manje od pet posto
plastike koju recikliramo iz otpada.
Tričarija.
To je postotak koji recikliramo.
Točka taljenja je uvelike zaslužna za to.
Plastika se ne pročišćava postupkom ponovnog taljenja poput stakla ili metala.
Počinje se topiti ispod temperature ključanja vode
i ne oslobađa se naftnih zagađivača
kojima je kao spužva.
Svake godine pola od 100 milijardi jedinica kuglica termalne plastike
postaje brzotračni otpad.
Veliki, neukrotivi dio našeg otpada
otplovit će rijekama u more.
Evo akumulacije na Biona Creeku u blizini zračne luke.
Ovdje je plutajuća olupina blizu kalifornijskog državnog sveučilišta u Long Beachu
i postrojenje za desalinizaciju koje smo jučer posjetili.
Usprkos kaucijama,
velik dio smeća na putu prema moru su plastične boce napitaka.
Upotrijebimo ih dva milijuna svakih pet minuta u Sjedinjenim Državama,
kako je ovdje prikazao TED-ov predavač Chris Jordan
koji je vješto dokumentirao masovnu potrošnju i približio nam detalje.
Ovo je odlagalište za boce na udaljenom otoku
podalje od obale Baja California.
Isla San Roque je nenaseljeno gnijezdište ptica
uz rijetko naseljenu središnju obalu Baje.
Primijetite da boce imaju čepove.
Boce načinjene od polietilenskog tereftalata, PET-a,
potonut će u morskoj vodi i neće nikamo dospjeti ovako daleko od civilizacije.
Čepovi se rade u drugim tvornicama
od druge vrste plastike, polipropilena.
Plutaju u morskoj vodi,
ali, nažalost, zakon o bocama ne traži njihovu reciklažu.
Hajdemo pratiti putovanje milijuna čepova
koji dođu do mora.
Nakon godinu dana, čepovi iz Japana putuju ravno preko Pacifika,
dok su naši uhvaćeni u kalifornijskoj struji
i prvo idu prema zemljopisnoj širini Cabo San Lucasa.
Nakon deset godina, mnogo japanskih čepova
nalazi se u onom što zovemo Istočna smetlišna zona,
dok naši čepovi zagađuju Filipine.
Nakon 20 godina, pojavljuje se zona akumulacije otpada
kod sjevernopacifičkog vrtloga struja.
No, milijuni albatrosa
koji se gnijezde na atolima Kure i Midway,
dijelu nacionalnog spomenika Sjeverozapadni havajski otoci,
ovdje traže hranu i skupljaju sve što nađu
kako bi to probavili za svoje mladunce.
Ptić lajsanskog albatrosa
uginuo je s ovim u trbuhu.
Stotine tisuća ptića veličine guske ugibaju
sa stomacima punim plastičnih čepova i drugog smeća
poput upaljača ...
Ali najviše čepova.
Žalosno, njihovi roditelji za čepove misle da su hrana
koja pluta na površini oceana.
Plastični podlošci čepova
također izazivaju posljedice za vodene životinje.
Ovo je Mae West,
još na životu u domu vlasnika zoološkog vrta u New Orleansu.
Želio sam vidjeti kako moj grad Long Beach doprinosi problemu,
pa sam na Dan čišćenja obale 2005.
otišao na poluotok Long Beach na istočnom kraju naše duge plaže.
Očistili smo prikazane dijelove plaže.
Ponudio sam pet centi za svaki čep.
Mnogi su se prijavili.
Ovo je 1.100 prikupljenih čepova.
Pomislio sam da ću potrošiti 20 dolara.
Ali dan sam završio s troškom od gotovo 60.
Razvrstao sam ih po boji
i izložio ih na sljedećem Danu planete Zemlje
u morskom akvatoriju Cabrillo u San Pedru.
Guverner Schwarzenegger i njegova supruga Maria su se zaustavili i prokomentirali izložak.
Usprkos mojoj „djevojačkoj“ kapi napravljenoj od plastičnih vrećica,
rukovali su se sa mnom.
Pokazao sam njemu i Mariji mrežu za zooplanktone
sa strujnog vrtloga sjeverno od Havaja
koja je sadržavala više plastike nego planktona.
Evo kako izgledaju uzorci iz mreže prikupljeni u plastičnoj juhi kakav je postao naš ocean.
Hvatajući mrežom zooplanktone na površini dugoj jednu milju
daje nam ovakav uzorak.
I ovakav.
Kad se otpad naplavi na havajske plaže
izgleda ovako.
Ovo je plaža Kailua,
plaža na kojoj je odmor proveo naš predsjednik s obitelji prije nego što je preselio u Washington.
Sada, kako analizirati uzorke poput ovoga
koji sadrže više plastike nego planktona?
Razvrstavamo komadiće plastike u klase po veličini
od pet milimetara do jedne trećine milimetra.
Komadići plastike koncentriraju otporne organske zagađivače
i do milijun puta više od njihovih koncentracija u obližnjoj vodi.
Željeli smo vidjeti da li najčešća riba u dubokom oceanu,
ona na dnu hranidbenog lanca,
guta te otrovne pilule.
Napravili smo stotine nekropsija,
i preko trećine je imalo zagađene plastične fragmente u utrobi.
Rekorder, dug tek nešto preko šest centimetara,
imao je 84 komadića u svom malom stomaku.
Vi možete kupiti organsku hranu s certifikatom.
Ali nema tog ribolovca na Zemlji
koji vam može prodati ribu ulovljenu u prirodi s certifikatom da je organska.
To je baština koju ostavljamo narednim naraštajima.
Društvo bacanja ne može se ograničiti,
postalo je globalno.
Jednostavno ne možemo uskladištiti ili održavati ili reciklirati sve što koristimo.
Moramo to bacati.
Tržište može učiniti puno,
ali ne može popraviti uništen prirodni sustav oceana.
Svi kraljevi konji i svi kraljevi ljudi ...
nikada više neće skupiti svu plastiku i vratiti ocean u staro stanje.
Video: Razine rastu,
količina ambalaže se povećava,
rasipnički koncept življenja buja,
i pojavljuje se u oceanu.
Voditelj: On ne nudi nadu da ćemo to počistiti.
Čišćenje oceana od plastike
premašilo bi proračun bilo koje zemlje,
a sam proces bi mogao uništiti neizrecivo puno morskog života.
Rješenje je, kaže Moore, u tome da zaustavimo plastiku na izvoru:
moramo je zaustaviti na kopnu prije nego što padne u ocean.
A u svijetu omotanom i upakiranom u plastiku,
on ni u to ne polaže puno nade.
Ovo je Brian Rooney za emisiju Nightline,
u Long Beachu u Kaliforniji.
Charles Moore: Hvala vam.