Räägime prügist.
Meid tuli koolitada,
et me hülgaksime säästlikud harjumused,
mis meil Suure Majanduskriisi ja Teise maailmasõja ajal kujunesid.
Pärast sõda tuli meil suunata oma hiiglaslik tootmisvõimsus
rahuaja toodete tootmisesse.
Ajakiri Life oli abiks,
reklaamides äsjaleiutatud ühekordseid nõusid,
mis pidid koduperenaise nõudepesemise vaevast vabastama.
Vihje vabastajatele:
äravisatav plastmass võtab palju ruumi ja ei lagune looduses.
Ainult inimesed toodavad jäätmeid, mida loodus seedida ei suuda.
Plastmassi on ka raske taaskasutada.
Üks õpetaja ütles mulle kuidas kommenteerida seda vähem kui 5%
plastmassist, mida me taastöötleme.
See on vinge mittemiski.
Me ei taastöötle peaaegu midagi.
Sellel on paljutki pistmist sulamistemperatuuriga.
Plastmass ei saa ümbersulatades puhtaks nagu klaas ja metall.
See hakkab sulama allpool vee keemistemperatuuri
ja ei hävita õliseid saasteaineid,
mida see imeb nagu svamm.
Pooltest igal aastal toodetud 100. miljardist termaalplasti graanulist
tehakse kiiremas korras prügi.
Suur, kontrollimatu osa meie prügist
uhutakse jõevooluga merre.
Siin on kogum prügi Biona jõel lennujaama kõrval.
Ja siin on pahn Long Beachi California Ülikoolikooli
ja mereveepuhastusjaama lähedal, mida me eile külastasime.
Hoolimata pakendipandist
on suur osa merre jõudvast prahist plastmassist joogipudelid.
Me kasutame neid USAs kaks miljonit iga viie minuti jooksul,
nagu siin kujutab TED esitleja Chris Jordan,
kes kujutab massitarbimist kunstiliselt ja näitab detaile lähemalt.
Siin on üks kauge saareke, kuhu pudelid kuhjuvad,
Baja California ranniku lähedal.
Isla San Roque on asustamata, lindude pesitsusala,
Baja hõredalt asustatud ranniku keskosa lähedal.
Pange tähele, et pudelitel on korgid peal.
Polüetüleen tereftalaadist, PET-ist pudelid,
vajuvad merevees põhja ega jõua tsivilisatsioonist nii kaugele.
Korke tehakse teistes tehastes
ja teisest materjalist, polüpropüleenist.
Nad jäävad merevees hulpima,
ja kahjuks neid ei taastöödelda.
Jälgime miljonite korkide teekonda,
kes üksi merre jõuavad.
Ühe aasta pärast liiguvad Jaapani omad otse üle Vaikse ookeani,
samas kui meie omad satuvad Kalifornia hoovusesse
ja lähevad kõigepealt lõunasse Cabo San Lucase laiuskraadini.
Kümne aasta pärast on paljud Jaapani korgid
kohas nimega Ida Prahilaik,
samas kui meie omad risustavad Filipiine.
20. aasta pärast on näha, kuidas praht ühes pöörisetsoonis
Vaikse ookeani põhjaosas koguneb.
Juhuslikult käivad miljonid albatrossid,
kes pesitsevad Kure ja Midway atollidel
Hawaii saarte loodeosas,
siin toitu otsimas ja söövad kõike, mida leiavad,
et see pärast oma tibudele söögiks välja oksendada.
Üks neljakuune albatrossipoeg
suri, kõik see enda kõhus.
Sajad tuhanded hanesuurused linnupojad surevad,
kõhud täis pudelikorke ja muud prahti
nagu välgumihklid...
aga peamiselt pudelikorgid.
Kahjuks peavad nende vanemad korke ekslikult toiduks,
mis ookeani pinnal hüplevad.
Rõngad, mis korki paigal hoiavad,
mõjutavad samuti mereloomi.
See on Mae West,
kes on ühe loomapidaja juures New Orleansis ikka elus.
Ma tahtsin näha, kui suur on minu kodulinna Long Beachi panus sellesse probleemi,
nii et Rannikupuhastuse Päeval aastal 2005
läksin ma Long Beachi poolsaarele meie pika ranna idaosas.
Me tegime rannas suured alad korda.
Ma panin välja viis senti iga pudelikorgi eest.
Tahtjaid oli palju.
Siin on 1100 korki, mis nad korjasid.
Ma arvasin, et mul kulub 20 taala.
Päeva lõpuks läks mul ligi 60.
Ma sorteerisin nad värvide kaupa
ja panin järgmisel Maa Päeval
San Pedro akvaariumis näitusele.
Kuberner Schwarzenegger ja tema naine Maria tulid, et väljapanekust minuga rääkida.
Hoolimata minu "tüdrukuliku mehe" mütsist, kilekottidest heegeldatud,
surusid nad mu kätt.
Ma näitasin talle ja Mariale zooplanktoni traali
Hawaiist põhjas asuvast pöörisest,
kus oli rohkem plastmassi kui planktonit.
Sellised on nüüd meie traalinäidised ookeanist, millest on saanud plastmassisupp.
Traalides zooplanktonivõrku üks miil mööda merepinda
on tulemus selline.
Ja selline.
Kui praht uhutakse Hawaii randadesse,
näeb see välja selline.
See rand on Kailua,
rand kus meie president oma perega enne Washingtoni kolimist puhkas.
Kuidas analüüsida selliseid proove,
mis sisaldvad rohkem plastikut kui planktonit?
Me sorteerime plastmassitükid suuruste kaupa,
viie kuni 1/3 millimeetristeni.
Väikesed plastmasstükid koondavad orgaanilisi saasteaineid
kuni miljon korda rohkem, kui ümbritsevas merevees.
Me tahtsime teada, kas kõige levinum süvamere kala,
toiduahela alus,
neelas neid mürgitablette.
Me teostasime sadu lahkamisi,
ja rohkem kui kolmandikul olid kõhus saastatud plastmasstükid.
Rekordiomanikul, kes oli ainult 6 cm pikk,
oli neid tema tillukeses kõhus 84 tükki.
Sa võid osta sertifitseeritud mahetoitu.
Aga ükski kalamees tervel planeedil
ei saa müüa sulle merest püütud mahekala.
See on pärand, mille me tulevastele põlvedele jätame.
Äraviskamisühiskonda ei saa ohjeldada,
see on muutunud globaalseks.
Me lihtsalt ei saa oma kola hoida ja säästa või taaskasutada.
Me peame selle ära viskama.
Turg võib meie heaks paljugi teha,
aga see ei saa parandada ookeani looduslikku süsteemi, mille oleme lõhkunud.
Ja mitte keegi
ei suuda kogu seda plastmassi kokku korjata ja ookeanit terveks teha.
Video: tasemed tõusevad,
pakendite hulk tõuseb,
äraviskamisel põhinev eluviis levib,
ja seda on ookeanis näha.
Reporter: Ta ütleb, et pole lootustki seda puhastada.
Plastmass ookeanist kokku korjata
ületaks mistahes riigi eelarve
ja see protsess võib tappa hoomamatul hulgal mereloomi.
Lahendus, ütleb Moore, on peatada plastmass algpunktis:
peatada see maal, enne kui see ookeanisse jõuab.
Ja plastmassi mähitud ja pakendatud maailmas,
ei looda ta väga ka sellele.
Siin Brian Rooney Ööliinil,
Long Beachil, Kalifornias.
Charles Moore: Aitäh.