Pre trinaest godina,
postavili smo cilj da okončamo siromaštvo.
Nakon nešto uspeha,
naišli smo na prepreku.
Posledice finansijske krize
su počele da utiču na plaćanje za pomoć,
koje opada već dve godine zaredom.
Pitanje je, da li se mogu naučene lekcije
o spašavanju finansijskog sistema,
iskoristiti da nam pomognu da pređemo tu prepreku,
i pomognemo milionima?
Možemo li, jednostavno, štampati novac za pomoć?
"Sigurno ne."
To je uobičajena reakcija.
(Smeh)
To je blebetanje.
Drugi imitiraju Džona Mekenroa.
"Mora da se šališ!"
Ne mogu da oponašam akcenat, ali sam ozbiljan
zahvaljujući ovim dvema devojčicama,
koje su, videćete,
srž mog govora.
Sa leve strane je Pija.
Ona živi u Engleskoj.
Ima roditelje koji je vole,
od kojih jedan stoji upravo ovde.
Doroti, sa desne strane,
živi u selu u Keniji.
Ona je jedna od 13 000 siročadi,
i ranjive dece
kojima pomaže dobrotvorna ustanova koju podržavam.
Podržavam je jer verujem
da Doroti, poput Pije,
zaslužuje najbolje prilike u životu
koje joj možemo priuštiti.
Složićete se sa mnom, siguran sam.
UN se slaže takođe.
Njihova najvažnija meta
za međunarodnu pomoć
je težnja ka dostojanstvenom životu za sve.
Ali - tu je i ta prepreka -
da li možemo da priuštimo naše namere za pomoć?
Istorija navodi da ne možemo.
1970, vlade su postavile sebi cilj
da povećaju isplate za pomoć preko mora,
na 0.7 procenata od svojih
nacionalnih prihoda.
Kao što vidite, veliki razmak se primećuje
između stvarne pomoći i tog cilja.
Zatim se pojavljuju Milenijumski ciljevi razvoja,
osam ambicioznih meta
koje treba ispuniti do 2015.
Ako vam kažem da je jedna od ovih meta
iskoreniti glad i siromaštvo,
dobićete svest o ambiciji.
Bilo je i nešto uspeha.
Broj ljudi koji žive
sa manje od $1.25 na dan se prepolovio.
Ali ostaje još mnogo posla za naredne dve godine.
Jedan od osam ljudi ostaje gladan.
U sklopu ove dvorane,
prednja dva reda neće dobiti nikakvu hranu.
Ne možemo se zadovoljiti time,
i zbog toga je zabrinutost u vezi sa osmim ciljem,
koji se odnosi na finansiranje,
za šta sam rekao na početku da opada,
tako problematična.
Šta se može učiniti povodom toga?
Ja radim na finansijskom tržištu,
ne razvoju.
Izučavam ponašanje investitora,
kako reaguju na politiku i ekonomiju.
To mi daje drugačiji pogled na temu pomoći.
Ali je nevino pitanje
moje četvorogodišnje ćerke
bilo potrebno da to poštujem.
Pija i ja smo bili na putu ka restoranu
i prošli smo pored čoveka koji skuplja novac za dobre svrhe.
Nisam imao sitniša da mu dam,
na šta se ona razočarala.
U restoranu je izvadila svoju bojanku
i počela da škraba.
Malo kasnije sam je pitao šta radi,
a ona mi je pokazala crtež
novčanice od 5 funti,
kako bi je dala tom čoveku.
Toliko je drago,
i plemenitije nego što bi otac ikada bio.
Ali sam joj, naravno, objasnio,
"Ne možeš to uraditi; to nije dozvoljeno."
Na šta sam dobio tipičan dečiji odgovor:
"Zašto da ne?"
Postao sam uzbuđen, jer sam mislio
da ovaj put mogu odgovoriti.
Upustio sam se u objašnjavanje kako
neograničene zalihe novca
koje prate ograničen broj robe
podižu cene do meseca.
Nešto u vezi sa tom razmenom je ostalo uz mene,
ne zbog olakšanja
na Pijinom licu kada sam završio, (Smeh)
već zato što je u vezi sa
svetinjom novčanih zaliha,
svetinjom koja je izazivana i dovođena u pitanje
reakcijama centralnih banki
na finansijsku krizu.
Kako bi ponovo uverile investitore,
banke su počele da kupuju imovinu
kako bi pokušale da ohrabre investitore da i oni to učine.
Finansirali su ove kupovine
novcem koji su sami stvorili.
Novac nije bio zapravo fizički odštampan.
To je na neki način zarobljeno u bankarskom sistemu danas.
Ali stvorena količina je bila bez presedana.
Zajedno, centralne banke SAD-a
Velike Britanije i Japana
su povećale zalihe novca u svojoj privredi
za 3,7 biliona dolara.
To je tri puta više, u stvari taj broj je veći od tri,
od ukupnih zaliha novčanica koje se koriste.
Tri puta!
Pre krize,
ovo bi bilo krajnje nezamislivo,
a ipak je pihvaćeno veoma brzo.
Cena zlata,
resursa za koji se smatra da brani protiv inflacije,
je skočila,
ali investitori su kupili drugu imovinu
koja je pružila neznatnu zaštitu protiv inflacije.
Kupili su fiksne obveznice, menice.
Kupili su akcije takođe.
Za sve zastrašujuće priče,
stvarna dela investitora
su govorila o brzim prihvatanjima i poverenju.
To poverenje je bazirano na dve stavke.
Prva je bilo da, nakon više godina
držanja inflacije pod kontrolom,
verovalo se centralnim bankama
da će ukloniti štampanje novca
ukoliko inflacija postane pretnja.
Drugo, inflacija nikad nije ni postala pretnja.
Kao što vidite, u SAD,
inflacija, većinu ovoga perioda,
je ostala ispod proseka.
Tako je bilo i na drugim mestima.
Kakve ovo veze ima sa pomaganjem?
Ovde stupa Doroti
i dobrotvorna ustanova Mango Drvo
koja je podržava.
Bio sam na jednom od događaja za prikljupanje sredstava
ranije ove godine,
i bio sam inspirisan da pružim jednokratnu donaciju
kada sam se setio da moja firma
nudi da odgovara dobrotvornim doprinosima
koje njeni zaposleni učine.
Razmislite o ovome:
umesto da pomognem Doroti
i četiri njena druga iz razreda
da idu u srednju školu nekoliko godina,
mogao sam da udvostručim svoj doprinos.
Genijalno.
Nakon tog razgovora sa svojom ćerkom,
videvši izostanak inflacije
u licu štampanja novca,
i znajući da je novac za međunarodnu pomoć
opadao u pogrešno vreme,
zapitao sam se:
da li možemo da oponašamo to,
samo u daleko većim proporcijama?
Nazovimo ovu shemu "Štampanje pomoći."
Evo kako bi to moglo da radi.
Pod uslovom da je nizak rizik inflacije,
centralna banka bi bila pod mandatom
da plati koliko i vlada, za međunarodnu novčanu pomoć
do određene granice.
Vlade su planirale da dignu novčanu pomoć
do 0.7 procenata godinama,
hajde da postavimo granicu na polovinu,
0,35 procenata njihovog prihoda.
To bi izgledalo ovako: u datoj godini
vlada bi dala 0,2 procenta svojih prihoda
za međunarodnu pomoć,
a centralna banka bi povrh toga
dodala još 0,2 procenata.
Za sada je dobro.
Koliki je rizik u ovome?
Ovo uključuje stvaranje novca
za kupovinu robe, ne imovine.
Već zvuči inflatorno, zar ne?
Ali postoje dva važna olakšavajuća faktora.
Prvi je da bi se, po definiciji,
ovaj štampani novac trošio u inostranstvu.
Nije očigledno kako ovo vodi do inflacije
u zemlji koja štampa novac
osim ukoliko vodi ka opadanju vrednosti valute u toj zemlji.
To nije verovatno zbog drugog razloga:
količine novca koji bi se štampao
po ovoj šemi.
Razmislimo o primeru
u kom je sprovedeno Štampanje pomoći
u SAD, Velikoj Britaniji i Japanu.
Ukoliko bi ove vlade isplatile pomoć
u periodu od četiri godine,
Štampanje pomoći bi proizvelo
200 milijardi dolara dodatne pomoći.
Kako bi to izledalo
u kontekstu povećanja zaliha novca
koje se dogodilo u ovim zemljama
kako bi se spasio finansijski sistem?
Da li ste spremni za ovo?
Možda ćete imati problema da vidite,
jer je razmak baš mali.
Srž ove priče je
da smo se kockali u vrednosti od 3,7 biliona dolara
kako bismo spasili finansijske sisteme,
i znate šta, isplatilo se.
Nije bilo inflacije.
Zar ćemo reći da nije vredno rizika
odštampati dodatnih 200 milijardi za pomoć?
Da li bi rizici bili toliko drugačiji?
Meni, to nije toliko jasno.
Ono što je jasno je uticaj na pomoć.
Iako je ovo štampanje
samo tri centralne banke,
globalna pomoć koja je dobijena
tokom ovog perioda je porasla za oko 40 procenata.
Pomoć kao srazmera nacionalnog prihoda
je odjednom napredovala za 40 godina.
Nismo stigli do 0,7 procenata.
Vlade su i dalje motivisane da daju.
Ali znate šta, to je poenta sheme uklapanja.
Mislim da je ono što smo naučili
da su rizici stvaranja novca ovom shemom
sasvim skromni,
ali da su beneficije,
potencijalno ogromne.
Zamislite šta bismo mogli da uradimo sa 40 procenata više novca.
Možda bismo mogli da nahranimo prvi red.
Jedina stvar koje se plašim,
osim činjenice da mi je isteklo vreme,
je da je rok za izvođenje ove ideje
veoma kratak.
Danas, novac koji prave centralne banke
je prihvaćeno oruđe politike.
To ne mora uvek biti slučaj.
Danas postoje opšteprihvaćeni ciljevi
za međunarodnu pomoć.
To ne mora uvek biti slučaj.
Danas je možda jedino vreme
kada se ove dve stvari podudaraju,
tako da možemo da priuštimo pomoć
koju smo uvek težili da damo.
Da li možemo da štampamo novac za međunarodnu pomoć?
Ozbiljno mislim da bi pitanje trebalo da bude,
zašto da ne?
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)