לפני 13 שנה
הצבנו לעצמנו מטרה: לחסל את העוני.
אחרי הצלחה מסוימת,
נתקלנו במכשול רציני.
תוצאות המשבר הכלכלי
החלו לפגוע בתשלומי הסיוע,
ואלה ירדו במשך שנתיים רצופות.
שאלתי היא, האם הלקח שנלמד
מהצלת המערכת הפיננסית
יכול לעזור לנו להתגבר על מכשול זה
ולעזור למיליונים?
האם נוכל פשוט להדפיס כסף לצרכי סיוע?
"ברור שלא.".
זאת התגובה הנפוצה.
[צחוק]
זאת שיחה קצרה.
אחרים מצטטים את ג'ון מקנרו.
"אתה לא רציני!"
אינני יכול לחקות את המבטא שלו, אבל אני בהחלט רציני.
הודות לשתי הילדות האלה,
שכפי שתיווכחו לדעת, תופסות מקום מרכזי
בהרצאתי.
מצד שמאל זאת פיה.
היא חיה באנגליה.
יש לה שני הורים אוהבים,
שאחד מהם עומד כאן.
דורותי, מימין,
חיה בקניה הכפרית.
היא אחת מ-13,000 יתומים
וילדים פגיעים
שנעזרים במפעל צדקה שאני תומך בו.
אני עושה זאת כי אני מאמין
שדורותי, כמו פיה,
ראויה להזדמנויות הטובות ביותר בחיים
שאנו יכולים להרשות לעצמנו להעניק לה.
כולכם מסכימים איתי, אני בטוח.
גם האו"ם מסכים איתי.
יש להם מטרה בעדיפות עליונה
לספק סיוע בינלאומי
למען חיים בכבוד לכל.
אבל - וזהו המכשול -
האם נוכל לממן את שאיפות הסיוע שלנו?
ההיסטוריה אומרת שלא.
ב-1970, ממשלות הציבו לעצמן מטרה
להגדיל את סיוע החוץ שלהן
ל-0.7 אחוזים
מההכנסה הלאומית שלהן.
כפי שאתם רואים, נפער פער גדול
בין הסיוע בפועל לבין אותה מטרה.
אך אז הגיעו תכניות הפיתוח של המילניום,
שמונה מטרות שאפתניות
שיש להשיגן עד 2015.
אם אספר לכם שרק אחת ממטרות אלו
היא לחסל את הרעב והעוני הקיצוניים,
תקבלו מושג על מידת השאפתנות שבהן.
היתה גם הצלחה מסוימת.
מספר האנשים שחיים
על פחות מ-1.25 דולר ליום פחת בחצי.
אבל נותרה עוד מלאכה רבה לשנתיים הבאות.
אחד מכל שמונה נשאר עדיין רעב.
אם נמשיל זאת לאולם הזה,
שתי השורות הראשונות לא תקבלנה כלל מזון.
איננו יכולים להסכים לכך,
וזו הסיבה מדוע הדאגה בקשר למטרה השמינית,
הנוגעת למימון,
שציינתי בהתחלה שהוא הולך ופוחת,
היא כה מטרידה.
אז מה אפשר לעשות?
אני עובד בשווקים הפיננסיים,
לא בפיתוח.
אני חוקר את התנהגות המשקיעים,
איך הם מגיבים למדיניות ולכלכלה.
זה מקנה לי מבט מזווית שונה על סוגיית הסיוע.
אבל היתה דרושה שאלה תמימה
של בתי, שהיתה אז בת ארבע
כדי שאצליח להעריך את זה.
פיה ואני הלכנו לבית-קפה מקומי
ועברנו על פני קבצן.
לא היה לי כסף קטן לתת לו,
והיא היתה מאוכזבת.
כשהיינו בבית הקפה, פיה מוציאה את חוברת הצביעה שלה
ומתחילה לקשקש.
אחרי זמן-מה אני שואל אותה מה היא עושה.
והיא מראה לי ציור
של שטר בן 5 ליש"ט
שהיה מיועד לאיש שבחוץ.
זה היה כל-כך מתוק,
והרבה יותר נדיב מאבא שלה.
אבל הסברתי לה, כמובן,
"את לא יכולה לעשות את זה. זה אסור."
וזכיתי לתשובה הקלסית של בת 4:
"למה לא?"
עכשיו התלהבתי, כי באמת חשבתי
שהפעם אני יודע את התשובה.
אז פצחתי בהסבר שתיאר
איך אספקה בלתי-מוגבלת של כסף
במטרה להשיג מספר מוגבל של סחורות
תגרום למחירים להרקיע שחקים.
משהו מעיסקת החליפין ההיא נותר במחשבתי,
לא בגלל מבט ההקלה
על פניה של פיה כשסיימתי להסביר,
אלא משום שזה התייחס
לקדושת אספקת הכסף,
קדושה שהוטל בה ספק ושהתערערה
כתוצאה מתגובת הבנקים המרכזיים
למשבר הכלכלי.
כדי להרגיע את המשקיעים,
הבנקים המרכזיים החלו לרכוש נכסים
ולנסות לעודד משקיעים לנהוג כמותם.
הם מימנו רכישות אלה
בכסף שיצרו בעצמם.
הכסף לא הודפס באופן ממשי.
הוא עדיין כאילו נעול ושמור במערכת הבנקאית של ימינו.
אבל הכמות שנוצרה היתה חסרת-תקדים.
ביחד, הבנקים המרכזיים של ארה"ב,
בריטניה ויפן
הגדילו את מלאי הכסף בכלכלות שלהן
ב-3.7 טריליון דולר.
זה פי 3, בעצם יותר מפי 3,
מהמלאי הפיזי הכולל של שטרות הדולרים שבמחזור.
פי 3!
לפני המשבר,
איש לא היה מעלה על דעתו דבר כזה,
אבל זה התקבל במהירות ראויה לציון.
מחיר הזהב,
נכס שנחשב כמספק הגנה מפני אינפלציה,
אכן זינק,
אבל המשקיעים קנו נכסים אחרים
שהציעו הגנה מועטה מפני אינפלציה.
הם קנו ניירות ערך, אגרות חוב,
הם קנו גם מניות.
אחרי כל סיפורי האימה,
הפעולות שנקטו בפועל המשקיעים
העידו על קבלה מהירה ואמון.
האמון התבסס על שני יסודות:
הראשון היה, שאחרי שנים
של שליטה באינפלציה,
היה אמון בבנקים המרכזיים
שהם יפסיקו להדפיס כסף
אם האינפלציה תהפוך לאיום.
שנית, האינפלציה פשוט כלל לא הפכה לאיום.
כפי שאתם רואים, בארה"ב,
האינפלציה במשך רוב התקופה הזו
נותרה מתחת לממוצע.
זה היה כך בכל מקום.
איך כל זה קשור לסיוע?
ובכן, זה המקום שבו דורותי,
וארגון הצדקה "עץ המנגו"
שתומך בה, נכנסים לתמונה.
נכחתי באחד מאירועי גיוס הכספים שלהם
בתחילת השנה,
והשפיעו עלי להרים תרומה חד-פעמית,
כשנזכרתי שהחברה שלי
מציעה להשלים בסכום זהה את התרומות לצדקה
של עובדיה.
חישבו על זה:
במקום שאוכל לעזור רק לדורותי
ולארבעה מחברי כיתתה
ללמוד בביה"ס התיכון במשך כמה שנים,
אוכל להכפיל את תרומתי.
מעולה.
אז בעקבות השיחה עם בתי,
כשראיתי שאין שום אינפלציה
כשמדפיסים כסף,
וביודעי שתשלומי סיוע החוץ
פוחתים בזמן הכי גרוע,
התחלתי לתהות:
האם אפשר להשלים את התרומות
אבל בקנה-מידה גדול בהרבה?
נקרא לשיטה הזו "הדפסת סיוע".
וכך זה עשוי לעבוד:
בהנחה שיהיה רק סיכון קטן לאינפלציה אם יעשה זאת,
הבנק המרכזי יקבל סמכות
להשלים את תשלומי סיוע החוץ של הממשלה
עד גובה מסוים.
הממשלות ניסו להעלות את הסיוע
עד 0.7%, מזה שנים,
אז הבה נציב את הגבול על חצי מזה,
0.35% מהכנסותיהן.
וזה יעבוד ככה: אם בשנה נתונה
הממשלה תתרום 0.2% מהכנסתה
לסיוע חוץ,
הבנק המרכזי פשוט ישלים את זה
ב-0.2% נוספים.
עד כאן הכל בסדר.
מה הסכנה בזה?
ובכן, זה כרוך ביצירת כסף
לקניית סחורות, ולא נכסים.
זה כבר נשמע יותר אינפלציוני, נכון?
אבל יש כאן שני גורמים ממתנים חשובים.
הראשון הוא שבהגדרה,
הכסף המודפס הזה יבוזבז בחו"ל.
כך שלא ברור איך הוא מוביל לאינפלציה
באותה ארץ שמדפיסה בפועל
אלא אם זה מוביל לפיחות המטבע של ארץ זו.
וזה לא סביר מהסיבה השניה:
כמות הכסף שיודפס
בשיטה הזאת.
הבה נחשוב על דוגמה
שבה אכן התקיימה "הדפסת סיוע"
בארה"ב, בריטניה ויפן.
כדי להשלים את כספי הסיוע
ששילמו אותן ממשלות ב-4 השנים האחרונות,
"הדפסת סיוע" היתה מנפיקה
200 מיליארד דולר בכספי סיוע נוספים.
איך זה היה נראה
בהקשר של הגדלת מלאי הכסף
שכבר התרחשה באותן מדינות
במטרה להציל את המערכת הפיננסית?
מוכנים?
לאלה שבסוף, אולי תתקשו לראות את זה,
כי הפער קטן למדי.
מה שבעצם אנו אומרים כאן
הוא שערכנו הימור בשווי 3.7 טריליון דולר
כדי להציל את מערכותינו הפיננסיות,
ויודעים מה? זה השתלם.
לא היתה שום אינפלציה.
האם אנו מוכנים לומר שהסיכון לא מצדיק
הדפסה של 200 מיליארד נוספים לסיוע?
האם הסיכונים יהיו עד כדי כך שונים?
בעיני זה לא עד כדי כך ברור.
מה שברור הוא ההשפעה על הסיוע.
אפילו שמדובר בהדפסה
של 3 בנקים מרכזיים בלבד,
הסיוע הגלובלי שיינתן
בפרק זמן זה, יגדל בכמעט 40%.
הסיוע, יחסית להכנסה הלאומית,
יגיע לפתע לשיא של 40 שנה.
איננו מגיעים ל-0.7%.
הממשלות עדיין זקוקות לתמריצים כדי לתרום.
אבל יודעים מה? זה כל העניין בשיטת התאמת התרומה.
אז לדעתי למדנו
שהסיכונים משיטת הדפסת הכסף
הם צנועים למדי,
אבל התועלת
עשויה להיות עצומה.
תארו לעצמכם מה נוכל לעשות עם תוספת של 40% למימון.
נוכל אולי להאכיל את השורה הראשונה.
הדבר ממנו אני חושש, הדבר היחיד,
פרט לעובדה שנגמר לי הזמן,
הוא שחלון ההזדמנויות של הרעיון הזה
הוא קצר-מועד.
היום, הדפסת כסף ע"י בנקים מרכזיים
היא כלי מקובל של מדיניות.
אולי לא תמיד זה יהיה כך.
היום יש מטרות שיש לגביהן הסכמה אוניברסלית
לסיוע בינלאומי.
אולי לא תמיד זה יהיה כך.
היום הוא אולי הזמן היחיד
ששני דברים אלה מתרחשים במקביל,
ובאופן שנוכל להרשות לעצמנו את הסיוע
שתמיד שאפנו לספק.
אז האם נוכל להדפיס כסף עבור סיוע בינלאומי?
אני מאמין ברצינות שהתשובה צריכה להיות:
מדוע לא?
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]