Kolmetoista vuotta sitten
asetimme tavoitteeksemme lopettaa köyhyys.
Joidenkin onnistumisten jälkeen
vastaamme tuli vaikeuksia.
Talouskriisin jälkiselvittelyt
alkoivat vaikuttaa maksamiimme tukiin,
jotka pienenivät kahtena vuonna peräkkäin.
Voisimmeko hyödyntää kokemuksiamme
talousjärjestelmän pelastamisesta
selvitäksemme noista vaikeuksista
ja auttaaksemme miljoonia?
Voisimmeko vain tulostaa rahaa tukiin?
"No ei tietenkään."
Tyypillinen reaktio.
(Naurua)
Lyhyt puhe.
Toiset matkivat John McEnroeta.
"Et voi olla tosissasi."
En osaa aksenttia, mutta olen tosissani.
Kiitos siitä kuuluu kahdelle lapselle,
jotka ovat tärkeä osa puhettani.
Vasemmalla on Pia.
Hän asuu Englannissa.
Hänellä on kaksi rakastavaa vanhempaa,
joista toinen seisoo edessänne.
Dorothy, joka on oikealla,
asuu Kenian maaseudulla.
Hän on yksi 13 000 orvosta
ja herkästä lapsesta,
jota tukemani hyväntekeväisyys avustaa.
Tuen sitä, koska uskon
Dorothyn, aivan kuten Piankin,
ansaitsevan parhaan elämän mahdollisuuden,
jonka voimme hänelle tarjota.
Olette varmasti samaa mieltä.
YK on myös samaa mieltä.
Sen ensisijainen tavoite
kansainvälisissä avustuksissa
on voida tarjota arvokas elämä kaikille.
Mutta, ne vaikeudet...
Onko meillä varaa aiottuihin tukiin?
Historia osoittaa, että ei ole.
Vuonna 1970 hallitukset asettivat tavoitteen
nostaa ulkomaista kehitysapua
0,7 prosenttiin kansantulostaan.
Voitte nähdä suuren kuilun
toteutuneen avun ja tavoitteen välillä.
Sitten tulivat YK:n vuosituhattavoitteet,
kahdeksan kunnianhimoista tavoitetta,
jotka tulisi saavuttaa 2015 mennessä.
Yksi noista tavoitteista
liittyy nälän ja köyhyyden kitkemiseen.
Se osoittanee kunnianhimon tason.
Onnistumisiakin on ollut.
Alle 1,25 dollarilla päivässä elävien lukumäärä on puolittunut.
Mutta kahdeksi vuodeksi riittää tekemistä.
Yksi kahdeksasta näkee yhä nälkää.
Se tarkoittaisi tässä luentosalissa,
että kaksi riviä jäisi ilman ruokaa.
Emme voi hyväksyä sitä.
Tämän vuoksi kahdeksas tavoite,
joka liittyy rahoitukseen,
jonka kerroin jo vähentyneen,
on niin huolestuttava.
Mitä voimme tehdä?
Olen töissä rahoitusmarkkinoilla,
en kehityksessä.
Tutkin sijoittajien käyttäytymistä,
reagointia politiikkaan ja talouteen.
Se tarjoaa minulle toisen näkökulman tukiasioihin.
Mutta vasta viaton kysymys,
jonka neljävuotias tyttäreni esitti,
auttoi minut huomaamaan sen.
Pia ja minä olimme matkalla kahvilaan.
Näimme hyväntekeväisyyteen keräävän miehen.
Minulla ei ollut käteistä,
ja Pia oli pettynyt.
Kahvilassa Pia otti esille värityskirjansa
ja alkoi raapustaa siihen.
Hetken kuluttua kysyin, mitä hän teki.
Hän näytti minulle piirrustuksensa,
joka oli viiden punnan seteli
annettavaksi tuolle miehelle.
Se oli niin herttaista,
anteliaampaa kuin isä olisi ollut.
Tietysti selitin hänelle,
ettei niin voi tehdä.
Sain tyypillisen nelivuotiaan vastauksen:
"Miksi ei?"
Innoissani ajattelin,
että tähän osaan vastata.
Aloitin selostuksen siitä,
miten rajaton rahantarjonta
samalla rajallisen tavaramäärän kanssa
nostaa hinnat pilviin.
Jokin tässä keskustelussa jäi vaivaamaan,
ei niinkään Pian helpottuneen
katseen vuoksi, kun lopetin,
vaan koska se liittyi
rahamäärän loukkaamattomuuteen,
joka tuli haastetuksi ja kyseenalaistetuksi
keskuspankkien tavassa reagoida
talouskriisiin.
Sijoittajien rauhoittamiseksi
keskuspankit alkoivat ostaa varoja
ja rohkaisivat sijoittajia toimimaan samoin.
He rahoittivat nämän hankinnat
rahalla, jonka loivat itse.
Rahaa ei tosiasiassa painettu.
Se on yhä tallessa pankkijärjestelmässä.
Mutta tuo rahamäärä oli ennennäkemätön.
Yhteensä keskuspankit Yhdysvalloissa,
Isossa-Britanniassa ja Japanissa
kasvattivat rahavarastoja kansantalouksissaan
3,7 biljoonalla dollarilla.
Määrä on yli kolminkertainen verrattuna
liikkeelle laskettujen dollarisetelien määrään
Kolminkertainen.
Ennen kriisiä
tämä olisi ollut täysin mahdotonta,
ja silti tämä hyväksyttiin hyvin nopeasti.
Kullan hinta,
jota on pidetty vakaana,
nousi,
mutta sijoittajat ostivat muita varoja,
joilla ei ollut suojaa inflaatiota vastaan.
He ostivat kiinteätuottoisia arvopapereita ja joukkovelkakirjoja.
He ostivat myös osakepääomaa.
Kauhutarinoista huolimatta
sijoittajien toiminta
henki luottamusta ja nopeaa hyväksyntää.
Luottamus perustui kahteen tekijään.
Ensinnäkin, pidettyään inflaation kurissa jo vuosia,
keskuspankkien luotettiin
luopuvan rahan painamisesta,
jos inflaatio uhkaisi.
Toiseksi, inflaatio ei koskaan uhannut.
Kuten näette, inflaatio pysyi tänä ajanjaksona Yhdysvalloissa
keskiarvon alapuolella.
Sama tapahtui muuallakin.
Mitä tekemistä tällä on avustusten kanssa?
Tässä vaiheessa Dorothy
ja Mango Tree - avustusjärjestö,
joka tukee häntä, tulevat kuvaan.
Osallistuin heidän varainhankintatilaisuuteensa
tänä vuonna,
ja aioin tehdä kertaluontoisen lahjoituksen.
Muistin silloin, että yritykseni
on luvannut lahjoittaa yhtäsuuren summan
kuin mitä sen työntekijät tekevät.
Ajatelkaa:
sen sijaan, että autoin Dorothya
ja hänen neljää luokkatoveriaan
käymään muutaman vuoden yläkoulua,
pystyin kaksinkertaistamaan lahjoitukseni.
Loistavaa.
Olin käynyt keskustelun tyttäreni kanssa
ja nähnyt, ettei rahan painaminen johtanutkaan inflaatioon.
Olin tietoinen siitä, että kansainväliset avustusmaksut
pienenivät väärään aikaan.
Tämä pani minut ajattelemaan.
Voisimmeko tehdä tämän saman
paljon suuremmassa mittakaavassa?
Kutsutaan järjestelyä nimellä Print Aid.
Se voisi toimia seuraavasti.
Edellyttäen, että inflaatioriskiä ei olisi,
keskuspankki olisi velvoitettu
tuplaamaan hallituksen kehitysavun
tiettyyn rajaan asti.
Hallitukset ovat koettaneet nostaa
avustuksia 0,7 prosenttiin jo vuosia.
Asetetaan raja tästä puoleen,
0,35 prosenttiin heidän tulostaan.
Jos jonakin vuonna
hallitus antaa 0,2 prosenttia tulostaan
kehitysapuun,
keskuspankki lisää
toisen 0,2 prosenttia.
Kaikki hyvin.
Kuinka riskialtista tämä on?
Tähän liittyy rahan luominen
tavaroiden hankintaa varten, ei sijoituksiin.
Kuulostaa aika inflatoriselta.
Mukana on kaksi lieventävää tekijää.
Ensinnäkin, sovitusti
tämä painettu raha käytettäisiin ulkomailla.
Ei ole ilmeistä, miten inflaatio kehittyisi
maassa, jossa raha painetaan,
ellei se johtaisi maan valuutan arvonalenemiseen.
Se on epätodennäköistä toisesta syystä.
Tarkoitan painettavan rahan määrää
tässä järjestelyssä.
Annan yhden esimerkin,
jossa Print Aidiin kuuluisivat
USA, Iso-Britannia ja Japani.
Tehdäkseen samansuuruiset avustukset,
jotka nuo hallitukset tekivät neljän vuoden aikana,
Print Aid olisi generoinut
200 miljardia dollaria lisäavustuksina.
Miltä tämä näyttää
verrattuna rahavarastojen kasvattamiseen,
joka oli toimeenpantu noissa maissa
talousjärjestelmän pelastamiseksi?
Oletteko valmiit?
Takana istuvien voi olla vaikea nähdä,
koska ero on varsin pieni.
Näyttää siis siltä,
että otimme 3,7 biljoonan dollarin riskin
talousjärjestelmämme pelastamiseksi.
Ja se kannatti.
Inflaatiota ei tullut.
Sanommeko, ettei olisi riskin arvoista
painaa lisää 200 miljardia avustuksiin?
Olisivatko riskit niin erilaisia?
Minulle tämä ei ole selvää.
Selvää olisi avustusten vaikutus.
Vaikka kyseessä on vain
kolmen keskuspankin tekemä lisäpainaminen,
maailmanlaajuinen avustus
tuona aikana olisi kasvanut 40 prosenttia.
Avustusten osuus kansantulosta
on yhtäkkiä korkeimmillaan 40 vuoteen.
Emme pääse 0,7 prosenttiin.
Hallituksia kehotetaan edelleen antamaan.
Mutta juuri tämä on lahjoitusten tuplaamisen idea.
Me olemme oppineet,
että rahan luomisen riskit
ovat hyvin kohtuullisia,
mutta hyödyt
ovat potentiaalisesti valtavia.
Kuvitelkaa mitä voisimme tehdä 40 prosentin lisäavulla.
Saattaisimme ruokkia koko eturivin.
Pelkään vain,
sen lisäksi, että aikani on loppu,
että tilaisuus tämän idean toimeenpanoon
on ajankohtainen vain nyt.
Keskuspankkien rahanluonti
on tänä päivänä hyväksytty väline.
Näin ei välttämättä ole jatkossa.
Tänä päivänä meillä on sovittuja tavoitteita
tehdä kansainvälisiä avustuksia.
Näin ei välttämättä ole jatkossa.
Nyt saattaa olla ainut ajankohta,
jolloin asiat loksahtavat paikoilleen,
ja meillä on varaa apuun,
jota olemme aina halunneet antaa.
Voimmeko painaa rahaa kansainväliseen apuun?
Kysymyksen pitäisi kuulua:
"Miksi emme voisi?"
Kiitoksia paljon.
(Suosionosoituksia)