Преди тринадесет години
си поставихме целта да сложим край на бедността.
След известен успех
се оказваме пред голямо препятствие.
Последиците от финансовата криза
започват да се отразяват на изплащанията на помощи,
които за две поредни години търпят спад.
Моят въпрос е, дали уроците, които научихме
спасявайки финансовата система,
могат да ни помогнат да преодолеем това препятствие
и да помогнем на милиони.
Можем ли просто да напечатаме пари за помощи?
'Разбира се, че не.'
Това е нормалната реакция.
(Смях)
Презентацията ми е кратка.
Други се превръщат в Джон Макенроу:
'Не говориш сериозно!'
Не мога да го кажа с неговия акцент, но говоря сериозно,
благодарение на тези две деца,
които, както ще научите, са в центъра
на моята презентация.
В ляво виждаме Пиа.
Тя живее в Англия.
Има двама любещи родители,
един от които стои пред вас.
Дороти, в дясно,
живее в селски район в Кения.
Тя е една от 13 000 сираци
и деца в неравностойно положение
които са подпомогнати от благотворителна организация, която аз подкрепям.
Правя го, защото вярвам,
че Дороти, както и Пиа,
заслужава най-добрите възможности в живота,
които можем да си позволим да ѝ дадем.
Сигурен съм, че ще се съгласите.
ООН също са съгласни.
Тяхната първостепенна цел
за международни помощи
е борбата за достоен живот за всички.
Но -- ето го и препятствието --
можем ли да си позволим нашите амбиции за благотворителност.
Историята показва, че не.
През 1970, правителствата си поставиха за цел
да увеличат плащанията на помощи
до 0,7%
от техния национален приход.
Както виждате, има голямо разминаване,
между реалните помощи и тази цел.
Следват Целите на развитието за хилядолетието,
осем амбициозни цели,
които трябва да бъдат постигнати до 2015.
Ако ви кажа, че само една от тези цели
е изкореняването на крайната бедност и глад,
добивате представа за амбицията.
Също така има и успехи.
Броят на хората, живеещи
с по-малко от 1,25 долара на ден е намалял наполовина.
Но остава още много да бъде направено за две години.
Все още един от 8 души е гладен.
В контекстът на тази аудитория,
първите два реда няма да получат храна.
Не можем да се примирим с това,
затова проблемите на осмата цел,
която е свързана с финансирането,
което, както казах в началото, е в спад,
са толкова обезпокояващи.
Какво може да се направи?
Ами, аз работя в сферата на финансовите пазари,
не на развитието.
Проучвам поведението на инвеститорите,
как те реагират спрямо политиката и икономиката.
Това ми дава различна гледна точка по въпроса с помощите.
Но един невинен въпрос,
на тогава четиригодишната ми дъщеря,
беше нужен за да оценя това.
Пиа и аз вървяхме към близкото кафене
и минахме покрай мъж, който събираше помощи за благотворителност.
Нямах никакви монети, които да му дам,
и тя остана разочарована.
Вече в кафенето, Пиа извади блокчето си за рисуване
и започна да драска.
След известно време я попитах какво прави
и тя ми показа рисунка
на банкнота от 5 паунда,
която да даде на мъжа навън.
Толкова мило,
при това, по-щедро от татко.
Но разбира се, аз ѝ обясних:
'Не може да се прави така; не е позволено.'
На което получих класическия отговор на четиригодишен:
'Защо не?'
Развълнувах се, защото си мислех,
че този път мога да отговоря.
Хвърлих се в обяснения за това как
неограничено количество пари
в комбинация с ограничен брой стоки
би вдигнало цените до небето.
Този разговор продължи да ме гложди,
не заради облекчението,
изписано на лицето на Пиа, когато най-сетне приключих,
а защото ставаше дума
за неприкосновеността на продукцията на пари,
неприкосновеност, която беше под въпрос и съмнение
заради реакцията на централните банки
по време на финансовата криза.
За да успокоят инвеститорите,
централните банки започнаха да изкупуват активи,
за да насърчат инвеститорите да направят същото.
Те финансираха тези покупки
с пари, които създадоха сами.
Парите всъщност не бяха физически отпечатани.
Те все още са заключени в банковата система днес.
Но създадената сума беше безпрецедентна.
Заедно, централните банки на САЩ,
Обединеното кралство и Япония
увеличиха запасите от пари в икономиките си
с 3,7 трилиона долара.
Това са три пъти, всъщност, над три пъти,
повече от физическия запас от доларови банкноти в обръщение.
Три пъти!
Преди кризата
това би било крайно немислимо,
ала бе прието забележително бързо.
Цената на златото,
актив, смятан за защита срещу инфлацията,
наистина скочи,
но инвеститорите купиха други активи,
които предлагаха слаба защита от инфлацията.
Купиха ценни книжа с фиксиран доход, облигации.
Също така купиха и акции.
Въпреки всичките страшни истории,
реалните действия на инвеститорите
говорят за бързо приемане и доверие.
Това доверие се базира на два основни стълба.
Първо, след години
постоянен контрол над инфлацията,
вярвахме, че централните банки
ще спрат печатането на пари,
при опасност от инфлация.
И второ, инфлацията просто не се превърна в заплаха.
Както виждате, в Съединените Щати,
инфлацията, за по-голямата част от този период,
се задържа под средното ниво.
В другите държави също беше така.
Но какво общо има това с помощите?
Ами, тук се намесват Дороти
и благотворителната организация Манго Трий,
която я подпомага.
Присъствах на едно от техните събития за набиране на средства
тази година
и се вдъхнових да направя еднократно дарение,
когато си спомних че моята фирма
предлага да даде дарения в същият размер,
както нейните служители.
Замислете се --
вместо да мога да помогна на Дороти
и четири от нейните съученички
да продължат образованието си за няколко години,
бях способен да удвоя приноса си.
Страхотно.
И така, след онзи разговор с дъщеря ми
и след като видях, че нямаше инфлация
след печатането на пари,
и знаейки, че международните плащания на помощи
бяха спаднали в най-лошия момент,
това ме накараха да се замисля --
Дали не можем да предложим същата схема,
но в много по-голям мащаб?
Да наречем тази схема "Напечатай помощи".
Тя би работила по следния начин.
При положение, че рискът от инфлация е нисък,
на централната банка ще бъде възложено
да отпечатва сума пари за помощи, еднаква по размер с дарената от правителството,
с определен лимит.
Правителствата са се стремили към
0,7% години наред,
така че нека поставим лимита на половината,
0,35% от държавния приход.
Ще работи така: Ако за дадена година
правителството дари 0,2% от прихода си
за помощи за други държави,
то централната банка просто ще го допълни
с още 0,2%.
До тук добре.
Колко рисковано е това?
Ами, това включва създаването на пари
за закупуването на стоки, а не активи.
Още от сега звучи по-инфлационно.
Но тук има два важни смекчаващи фактора.
Първият е, че по правило
тези пари ще бъдат похарчени в чужбина.
Така че не става ясно как това би довело до инфлация
в страната която ги отпечатва,
освен ако не доведе до обезценяване на валутата в тази страна.
Това е малко вероятно поради втората причина:
мащабът на парите, които ще бъдат отпечатани
по тази схема.
Да разгледаме пример,
в който "Напечатай помощи" работи
в САЩ, Обединеното кралство и Япония.
За да допълни плащанията на помощи,
направени от тези правителства през последните четири години,
"Напечатай помощи" би произвела
200 милиарда долара допълнителни помощи.
Как би изглеждало това
в контекста на увеличението на запаса от пари
който бе приложен в тези държави
за да се спаси финансовата система?
Готови ли сте?
Може да ви е трудно да го видите от задните редове
защото разликата е доста малка.
Така че това, за което става дума тук,
е че рискувахме при залог 3,7 трилиона долара,
за да спасим финансовите си системи,
и знаете ли какво, струваше си.
Нямаше инфлация.
Наистина ли твърдим, че не си заслужава риска
да отпечатаме още 200 милиарда за помощи?
Наистина ли рисковете биха били толкова различни?
За мен това не е много ясно.
Единственото ясно нещо е отражението, което това би имало над благотворителността.
Въпреки че това е намесата на
едва три централни банки,
глобалните помощи
за периода биха нараснали с 40%.
Помощите спрямо националния приход изведнъж отбелязват
най-големия си прираст от 40 години насам.
Е, не стигаме до 0,7%.
Правителствата все пак биват насърчавани да даряват.
Но нали се сещате, че това е идеята на схема, която удвоява даренията.
Смятам, че научихме,
че рисковете от тази схема за създаване на пари
са доста скромни,
но ползите,
потенциално, са огромни.
Представете си какво бихме могли да направим с 40% повече финансиране.
Може да успеем да нахраним първия ред.
Това, от което ме е страх, единственото нещо, от което ме е страх,
освен, че не ми остава време,
е че възможността за постигането на тази идея
ще съществува за кратко.
Днес, създаването на пари от централни банки
е приет политически инструмент.
Това може да не бъде винаги така.
Днес съществуват общоприети цели
за международни помощи.
Това може да не бъде винаги така.
Сега може да се окаже единственият момент,
в който тези две неща съвпадат,
така че да можем да си позволим помощите,
които винаги сме искали да отпускаме.
И така, можем ли да напечатаме пари за международни помощи?
Наистина вярвам, че въпросът би трябвало да е:
Защо не?
Много ви благодаря.
(Аплодисменти)