Jag har rest i hela mitt liv.
Redan som barn
räknade jag ut att det skulle bli billigare
att gå på internatskola i England
än bara på den bästa skolan i närheten av mina föräldrars hus
i Kalifornien.
Så från nio års ålder
flög jag ensam flera gånger om året
över Nordpolen, bara för att gå i skolan.
Och ju mer jag flög, desto mer älskade jag förstås att flyga,
så veckan efter att jag tagit min examen från high school
skaffade jag mig ett jobb där jag torkade bord
för att kunna tillbringa varje årstid av mitt 18:e år
på en ny kontinent.
Och, nästan oundvikligen, blev jag reseskribent,
så att mitt arbete och min passion kunde bli till ett.
Och jag började verkligen känna att om man hade turen
att gå runt i Tibets tempel i stearinljusens sken
eller att vandra längs havsbandet i Havanna
med musik överallt omkring sig,
kunde man ta med sig de ljuden och den koboltfärgade himlen
och solglittret från den blå oceanen
hem till sina vänner därhemma,
och verkligen skapa magi
och klarhet i sitt eget liv.
Men som ni alla vet
är en av de första sakerna man lär sig när man reser
att ingen plats är magisk om man inte kan ta med sig rätt blick.
Om man tar en arg man till Himalaya
börjar han bara klaga på maten.
Och jag märkte att det bästa sättet
som jag kunde utveckla mer uppmärksamma och uppskattande ögon
konstigt nog var
genom att inte åka någonstans, utan bara sitta stilla.
Och genom att sitta stilla får många av oss
vad vi verkligen längtar efter och behöver i våra stressade liv, en paus.
Men det var också det enda sättet
som jag hittade för att kunna gå igenom mitt inre bildspel av upplevelser
och få grepp om framtiden och mitt förflutna.
Och jag fann till min förvåning
att det var minst lika spännande
att åka ingenstans som att åka till Tibet eller Kuba.
Och genom att åka ingenstans menar jag inget mer skrämmande
än att ta sig tid några minuter varje dag
eller några dagar varje årstid,
eller till och med, som vissa människor gör,
ett par år av ett liv
för att sitta stilla länge nog
för att ta reda på vad som berör en mest,
för att minnas var ens sannaste lycka finns
och för att minnas
att det inte alltid är samma sak
att skaffa sig en inkomst och att skaffa sig ett liv.
Det här är förstås något som visa personer genom alla århundraden
från alla möjliga kulturer har sagt till oss.
Det är en gammal sanning.
För mer än 2 000 år sedan påminde oss stoikerna om
att det inte är våra upplevelser som skapar våra liv,
utan vad vi gör med dem.
Tänk dig en orkan som plötsligt drar genom staden du bor i
och förvandlar allt till spillror.
En man blir traumatiserad för livet.
Men en annan, kanske hans bror, känner sig nästan befriad,
och bestämmer sig för att det här är en chans att börja om sitt liv.
Det är exakt samma händelse,
men radikalt olika reaktioner.
Det finns inget gott eller ont, som Shakespeare skrev i "Hamlet",
men tänkandet gör det så.
Och det har jag också upplevt när jag har rest runt.
För 24 år sedan gav jag mig ut på en livsförändrande resa
genom Nordkorea.
Men resan varade bara några dagar.
Vad jag har gjort med den genom att sitta stilla,
och återkomma till den i mina tankar
och försöka förstå den och integrera den i mitt tänkande,
har redan tagit mig 24 år
och kommer förmodligen räcka hela livet.
Resan gav mig med andra ord några otroliga syner,
men det är bara genom att sitta still
som jag har lyckats omvandla dem till bestående insikter.
Och jag tänker ibland att så mycket av våra liv
sker inuti våra huvuden,
i minnet eller i fantasin, som tolkningar eller spekulationer,
att ifall jag verkligen vill förändra mitt liv
borde jag börja med att först förändra mitt inre.
Återigen, inget av det här är nytt;
det är därför Shakespeare och stoikerna talade om det för flera hundra år sedan,
men Shakespeare
behövde aldrig hantera 200 mejl om dagen.
(Skratt)
Stoikerna fanns så vitt jag vet inte på Facebook.
Vi vet alla att i våra on-demand-liv
är det som efterfrågas mest
vi själva.
Var vi än är,
vare sig det är natt eller dag,
kan våra chefer, spammare eller föräldrar nå oss.
Sociologer har sett att amerikaner på senare år
arbetar färre timmar än för 50 år sedan,
men vi känner det som att vi arbetar mer.
Vi har fler och fler tidsbesparande apparater,
men ibland verkar det som om vi ändå har mindre tid.
Det blir allt enklare att ta kontakt med människor
på de mest avlägsna platser på planeten,
men ibland tappar vi kontakten
med oss själva i den processen.
Och en av de största överraskningar jag fått som resenär
är att det ofta är exakt de människor
som gjort det möjligt för oss att ta oss dit vi vill
som är mest måna om att inte åka någonstans.
Med andra ord, precis de varelser
som har skapat den teknik
som bryter de gamla gränserna,
är de visaste när det gäller behovet av gränser,
även när det gäller teknik.
En gång besökte jag Googles huvudkontor
och såg alla de saker man har hört talas om;
trädkojorna inomhus, trampolinerna,
anställda som då var lediga 20 procent av sin betalda tid
så att de bara kunde låta sin fantasi gå på upptäcktsfärd.
Men vad som imponerade ännu mer på mig
var att medan jag väntade på mitt digitala ID
berättade en Google-anställd om det program
han höll på att starta för att lära de många Google-anställda
som utövade yoga att bli yogalärare,
och den andre Google-anställde
berättade om boken som han höll på att skriva
som handlade om den inre sökmotorn,
och sätten som vetenskap empiriskt har visat
att stillasittande, eller meditation,
kan leda till inte bara bättre hälsa och klarare tänkande,
utan också till emotionell intelligens.
Jag har en annan vän i Silicon Valley
som egentligen är en av de skickligaste talesmännen
för den senaste tekniken,
och han var faktiskt en av de som startade Wired magazine, Kevin Kelly.
Kevin skrev sin senaste bok om ny teknik
utan någon smart mobil eller bärbar dator eller tv i sitt hem.
Och som så många i Silicon Valley
försöker han verkligen utöva
vad de kallar internet-sabbaten,
då man går offline i 24 eller 48 timmar varje vecka
för att hitta sin riktning igen,
och den överblick de behöver när de ger sig ut på nätet igen.
Den enda sak som tekniken kanske inte har gett oss
är ett sinne för hur vi ska använda tekniken på bästa sätt.
Och när man talar om sabbaten,
titta på de tio budorden -
det finns bara ett ord där som används ihop med ordet "helig",
och det är sabbaten.
Om jag plockar upp Torahn, den judiska heliga skriften -
så handlar dess längsta kapitel
om sabbaten.
Och vi vet alla att en av våra finaste lyxartiklar
är tomrummet.
I många musikstycken är det pausen eller vilan
som ger stycket sin skönhet och sin form.
Och jag vet att jag som författare
ofta försöker få med en del tomrum på sidan
så att läsaren kan fylla i mina tankar och meningar
så att hens fantasi kan andas fritt.
I den fysiska världen är det många människor
som skaffar sig ett hus på landet om de har möjlighet,
ett andra hem.
Jag har aldrig börjat skaffa mig sådana tillgångar,
men jag kommer ibland ihåg att när jag skulle vilja ha det,
kan jag skaffa mig ett andra hem i tiden istället för rumsligt
bara genom att ta en dag ledigt.
Och det är aldrig enkelt, för jag brukar tillbringa
en stor del av dagen
med att oroa mig för alla extrauppgifter
som kommer drabba mig nästa dag.
Jag tänker ibland att jag hellre ger upp kött, sex eller vin
än möjligheten att kolla mina mejl.
(Skratt)
Varje årstid försöker jag ta tre dagar ledigt för att åka på retreat
men en del av mig känner mig fortfarande skyldig
för att jag lämnar min stackars fru ensam
och för att jag ignorerar alla de till synes viktiga mejl
som mina chefer skickar
och kanske missar jag en god väns födelsedagsfest.
Men så snart jag kommer till en riktigt tyst plats
inser jag att det är genom att åka dit
som jag kommer ha något nytt, kreativt eller glädjande att dela med mig av
till min fru, mina chefer eller mina vänner.
Annars prackar jag bara på dem
min utmattning eller förvirring,
vilket inte alls är något positivt.
Så när jag var 29
bestämde jag mig för att göra om hela mitt liv
genom att inte åka någonstans.
En kväll när jag åkte hem från kontoret efter midnatt
satt jag i en taxi som körde genom Times Square,
och jag insåg plötsligt att jag hastade omkring så mycket
att jag aldrig hann ifatt mitt liv.
Och mitt liv var då, som det föll sig,
ganska likt det jag hade drömt om som pojke.
Jag hade intressanta vänner och kollegor.
Jag hade en fin lägenhet i korsningen mellan Park Avenue och 20:e gatan.
Jag hade ett intressant jobb där jag skrev om världshändelser,
men jag kunde aldrig distanserna mig tillräckligt från dem
för att kunna höra mig själv tänka -
och faktiskt inse om jag verkligen var lycklig.
Så jag övergav mitt drömliv
och skaffade ett enkelrum på en bakgata i Kyoto i Japan,
som var en plats som länge hade utövat en stark,
mystisk dragningskraft på mig.
Även som barn
kunde jag titta på en målning av Kyoto och liksom känna igen den;
jag kände till den innan jag hade sett den själv.
Men det är också som ni alla vet
en vacker stad som är omgiven av kullar,
med över 2 000 tempel och helgedomar,
där människor har suttit stilla i 800 år eller mer.
Och ganska snart efter att jag flyttat dit hamnade jag där jag fortfarande är,
med min fru, förr också mina barn,
i en tvårumslägenhet ute i obygden
där vi inte har någon cykel eller bil,
och ingen tv som jag kan förstå,
och jag måste fortfarande försörja mina nära och kära
som reseskribent och journalist,
så det är inte idealiskt för att göra karriär,
för kulturupplevelser
eller för sociala utsvävningar.
Men jag insåg att det ger mig vad jag värdesätter mest,
vilket är dagar
och timmar.
Jag har aldrig behövt använda mobiltelefonen där.
Jag behöver nästan aldrig titta på klockan,
och varje morgon när jag vaknar
sträcker sig dagen framför mig
som en öppen äng.
Och när livet slänger åt mig en obehaglig överraskning,
vilket ju händer då och då,
när en läkare kommer in i rummet
med en allvarlig min,
eller en bil plötsligt svänger in framför min på motorvägen,
vet jag i mitt innersta
att det är tiden jag lagt på att åka ingenstans
som kommer stödja mig bättre
än tiden som jag har lagt på att hasta runt till Bhutan eller Påskön.
Jag kommer alltid att vara en resenär -
det är mitt levebröd -
men en av de bästa sakerna med att resa
är att det ger en möjlighet att föra med sig stillhet
till världens rörelse och buller.
En gång gick jag på ett plan i Frankfurt, Tyskland,
och en ung tyska satte sig bredvid mig
och pratade vänligt med mig
i ungefär 30 minuter,
innan hon vände sig om
och satt still i 12 timmar.
Hon satte inte på sin tv-skärm
en enda gång,
hon tog inte fram någon bok, hon somnade inte ens,
utan hon satt bara stilla,
och hennes klarhet och lugn gjorde intryck på mig.
Jag har märkt att allt fler människor numera vidtar åtgärder
för att skapa ett slags utrymme
i sina liv.
Vissa människor åker till analoga hotell
där de kan betala flera hundra dollar per natt
för att få lämna över sin mobil och bärbara dator
i receptionen när de kommer.
Vissa människor som jag känner gör så här innan de somnar,
istället för att bläddra igenom sina meddelanden
eller titta på YouTube
släcker de bara lampan och lyssnar på musik,
och märker att de sover mycket bättre
och vaknar mer utvilade.
Jag hade en gång turen
att köra in bland de höga mörka bergen
bakom Los Angeles
där den store poeten och sångaren
och internationella hjärtekrossaren
Leonard Cohen
bodde och arbetade i många år som heltidsmunk
vid Mount Baldy Zen Center.
Och jag blev inte helt förvånad
när skivan som han släppte vid 77 års ålder, som han gav
den avsiktligt osexiga titeln "Old ideas",
blev etta på topplistorna i 17 länder
och hamnade på topp 5 i ytterligare nio.
Jag tror att något i oss ropar efter
den känsla av intimitet och djup som vi upplever genom sådana människor,
som tar sig tiden och omaket att sitta stilla.
Och jag tror att många av oss har känslan, jag har den i alla fall,
att vi står ungefär 5 centimeter från en stor skärm,
och den låter och är full av folk
och den ändrar sig varje sekund,
och den skärmen är våra liv.
Och det är bara genom att ta ett steg tillbaka
och sedan längre tillbaka och vara stilla
som vi kan börja se vad tavlan betyder
och fånga hela sammanhanget.
Och några människor gör det åt oss genom att inte åka någonstans.
Så i accelerationens tidevarv
kan inget vara mer spännande än att ta det lugnt.
Och i en värld full av distraktioner
finns det inget så lyxigt som att vara uppmärksam.
Och i en tid där saker ständigt rör sig
finns det inget så viktigt som att sitta still.
Så åk på din nästa semester
till Paris eller Hawaii, eller New Orleans,
du kommer säkert att ha det underbart.
Men om du vill komma tillbaka full av liv och nytt hopp,
förälskad i världen,
tycker jag att du ska överväga att åka ingenstans.
Tack.
(Applåder)