Ja sam doživotni putnik.
Čak i kao dete,
zapravo sam računao kako bi bilo jeftinije
ići u internat u Engleskoj
nego u najbolju školu u okolini kuće mojih roditelja u Kaliforniji.
Tako sam od svoje devete godine
leteo sam, nekoliko puta godišnje
preko Severnog pola, kako bih otišao do škole.
Naravno, što sam više leteo, to mi se letenje više dopadalo,
tako da sam iste nedelje kada sam maturirao nakon srednje škole
našao posao gde sam brisao stolove
kako bih mogao da provedem svako godišnje doba svoje 18. godine
na drugačijem kontinentu.
Onda je bilo skoro neizbežno da postanem putopisac
kako bih posao i uživanje pretvorio u istu stvar.
Zaista sam počeo da mislim da ako ste imali tu sreću
da hodate kroz hramove u Tibetu osvetljene svećama
ili da lutate obalama Havane
dok se muzika čuje svuda oko vas,
mogli biste da prenesete te zvuke i kobaltno plavo nebo,
kao i žubor plavog okeana
svojim prijateljima kod kuće
i da zaista u svoj život unesete
nešto magije i jasnoće.
Osim toga što, kao što svi znate,
jedna od prvih stvari koju naučite dok putujete je to
da nijedno mesto nije magično ukoliko ga ne gledate pravim očima.
Ako besnog čoveka odvedete na Himalaje,
samo će početi da se žali na hranu.
Na moje čuđenje, otkrio sam da je najbolji način
da razvijem pažljivije i zahvalnije oči
bilo to da ne idem nikud,
samo da sedim mirno.
Naravno, mirnim sedenjem dobar deo nas dobija ono
čemu najviše težimo u našim ubrzanim životima, a to je odmor.
Ali otkrio sam da je to i jedini način
da filtriram kroz galeriju svojih iskustava
i pridam smisao budućnosti i prošlosti.
Na moje veliko iznenađenje,
otkrio sam da je neodlazak nikud
u najmanju ruku uzbudljiv kao odlazak na Tibet ili Kubu.
Pod neodlaskom nikud, ne smatram nešto strašnije
od toga da odvojite nekoliko minuta svakog dana
ili nekoliko dana svakog godišnjeg doba,
ili kao što neki ljudi rade,
nekoliko godina života
kako biste dovoljno dugo stajali u mestu
da otkrijete šta vas najviše pokreće,
da se setite gde je vaša istinska sreća
i da se prisetite da ponekad
preživljavanje i življenje
idu u suprotnim pravcima.
Naravno, ovo su nam pričali mudri ljudi kroz vekove,
iz svih tradicija.
To je stara ideja.
Pre više od 2000 godina, Stoici su nas podsećali
da nije naše iskustvo ono koje čini naše živote,
već ono šta s njime radimo.
Zamislite da kroz vaš grad iznenada prođe uragan
i pretvori sve u gradu u prah.
Jedan čovek je potresen do kraja života.
Drugi čovek, možda njegov brat, oseća se skoro oslobođeno
i odlučuje da je ovo sjajna prilika da ponovo započne život.
U pitanju je identičan događaj
ali sa drastično različitim odgovorima.
Ne postoji ništa ili dobro ili loše, kao što je Šekspir napisao u "Hamletu",
već razmišljanje to čini takvim.
Ovo je bilo i moje iskustvo kao putnika.
Pre 24 godine otišao sam na neverovatno putovanje
po Severnoj Koreji.
Ali putovanje je trajalo nekoliko dana.
Ono što sam s njim uradio sedeći, vraćajući mu se u mislima,
pokušavajući da ga razumem, nalazeći za njega mesto u mislima,
to traje već 24 godine
i verovatno će trajati celog života.
Drugim rečima, putovanje mi je pružilo neke neverovatne uvide,
ali sam samo sedeći u mestu
mogao da ga pretvorim u dugotrajne uvide.
Ponekad mislim da se dosta naših života
dešava unutar naših glava,
u sećanju, mašti, tumačenju, nagađanju,
tako da ako zaista želim da promenim život,
najbolje bi bilo početi od uma.
Još jednom, ništa ovde nije novo -
zato su nam Šekspir i Stoici govorili ovo vekovima unazad,
ali Šekspir nikada nije morao da se suoči sa 200 mejlova dnevno.
(Smeh)
Koliko ja znam, Stoici nisu bili na Fejsbuku.
Svi znamo da smo u našim instant životima
mi sami ti koji smo
među najopterećenijim stvarima.
Gde god da smo, koje god doba dana ili noći,
naši šefovi, pošiljaoci mejlova, naši roditelji, mogu da dopru do nas.
Sociolozi su zapravo otkrili da Amerikanci
poslednjih godina rade manje sati nego pre 50 godina,
ali imamo osećaj da radimo više.
Imamo sve više uređaja za uštedu vremena,
ali se ponekad čini da vremena imamo sve manje.
Sve lakše možemo kontaktirati ljude
u najdaljim delovima planete,
ali ponekad u tom procesu
izgubimo dodir sa nama samima.
Jedno od mojih najvećih iznenađenja kao putnika
je to što sam otkrio da su često oni ljudi
koji su nam najviše omogućili da idemo svuda
upravo oni koji nemaju nameru da idu bilo kuda.
Drugim rečima, upravo ta bića
koja su stvorila tehnologije
koje prevazilaze toliko ograničenja starinskog,
su ona koja su najmudrija što se tiče potrebe za ograničenjima,
čak i kad je tehnologija u pitanju.
Jednom sam otišao u sedište Gugla
i video sam sve one stvari za koje su čuli mnogi od vas -
kućice na drvetu unutar zgrade, trampoline,
radnike koji imaju 20% plaćenog vremena slobodno
kako bi mogli da puste maštu da luta.
Ali još više me je impresioniralo to,
dok sam čekao svoju digitalnu identifikaciju,
jedan radnik Gugla mi je pričao o programu
koji je trebalo da započne kako bi podučio mnogo drugih
koji vežbaju jogu da postanu treneri,
a drugi radnik Gugla mi je pričao o knjizi koju treba da napiše
o unutrašnjem mehanizmu pretrage
i načinima na koje je nauka empirijski dokazala
da sedenje ili meditacija može da dovede
ne samo do boljeg zdravlja i jasnijeg razmišljanja,
već i bolje emotivne inteligencije.
Imam drugog prijatelja u Silicijumskoj dolini
koji je zaista jedan od najelokventnijih zagovornika
najnovijih tehnologija,
i koji je zapravo bio jedan od osnivača magazina "Wired", Kevin Keli.
Kevin je napisao svoju poslednju knjigu o novim tehnologijama
bez pametnog telefona, laptopa ili TV-a u svom domu.
Poput mnogih u Silicijumskoj dolini,
veoma se trudi da se pridržava
onoga što nazivaju internet sabatom,
gde svake nedelje na 24 ili 48 sati
potpuno odu sa interneta
kako bi dobili smisao pravca
i proporcije koji će im trebati kada ponovo odu na mrežu.
Jedna stvar koju nam tehnologija nije uvek dala
je možda smisao za to kako da je najbolje koristimo.
Kada pričamo o sabatu -
pogledajte Deset zapovesti -
tu je samo jedna reč gde se koristi pridev "sveti",
i u pitanju je sabat.
Uzmem svetu jevrejsku knjigu, Toru -
njeno najduže poglavlje tiče se sabata.
I svi znamo da je to jedan od naših najvećih luksuza,
prazan prostor.
U mnogo muzičkih dela, pauza ili prekid je ono
što komadu daje njegovu lepotu i oblik.
Kao pisac, ja znam
da ću često pokušati da ubacim dosta praznog prostora na stranici
kako bi čitalac mogao da završi moje misli i rečenice
i kako bi čitaočeva mašta imala mesta da diše.
Naravno, u fizičkom svetu, dosta ljudi,
ako imaju sredstva,
pokušaće da uzmu zemlju na selu, drugi dom.
Nikad nisam počeo da imam ta sredstva,
ali ponekad se setim da kada god hoću,
mogu da imam drugi dom u vremenu, ako ne u prostoru,
samo tako što ću uzeti slobodan dan.
To nikad nije lako jer, naravno, kada god to uradim, dobar deo provedem
brinući se o dodatnim stvarima
koje će se sručiti na mene sledećeg dana.
Ponekad pomislim da bih se radije odrekao mesa, seksa ili vina
nego mogućnosti da proveravam mejl.
(Smeh)
Svakog godišnjeg doba pokušam da se povučem na tri dana
ali deo mene se još oseća krivim što ostavljam svoju jadnu suprugu
i ignorišem sve te naizgled hitne mejlove
od svojih šefova
i možda propuštam rođendansku žurku nekog prijatelja.
Ali čim dođem na mesto potpunog mira,
shvatam da samo odlaskom na takvo mesto
dobijam nešto sveže, kreativno ili radosno što bih podelio
sa suprugom, šefovima ili prijateljima.
Inače, zaista,
samo im namećem svoju iscrpljenost ili zaokupljenost,
što uopšte nije blagoslov.
Kada sam imao 29 godina,
odlučio sam da preuredim ceo život
tako što neću ići nigde.
Jedne večeri sam se vraćao iz kancelarije,
ponoć je prošla, bio sam u taksiju i išao sam Tajms skverom,
i odjednom sam shvatio da sam toliko jurcao
da nikad nisam mogao da sustignem svoj život.
Tako se desilo, da je moj život tada
bio skoro pa onaj o kom sam sanjao kao dečak.
Imao sam veoma zanimljive prijatelje i kolege,
lep stan na ćošku Avenije Park i 20. ulice.
Po meni, imao sam fascinantan posao gde sam pisao o dešavanjima u svetu,
ali nikad nisam mogao da sebe dovoljno odvojim od toga
da se čujem kako mislim -
ili zaista, razumevam da li sam istinski bio srećan.
Tako sam napustio svoj život iz snova
zbog jedne sobe u uličicama Kjota u Japanu,
mesta koje me je dugo
vuklo sebi na jak i misteriozan način.
Čak i kao dete,
samo bih pogledao sliku Kjota i prepoznao bih ga,
znao sam ga pre nego što sam ga video svojim očima.
Kao što znate, to je
predivan grad okružen brdima,
sa više od 2000 hramova i svetilišta,
gde su ljudi bili u mestu 800 i više godina.
Ubrzo nakon što sam se tamo preselio, završio sam ovde gde sam još uvek,
sa suprugom, tada našom decom,
u dvosobnom stanu, bogu iza nogu,
bez bicikla, bez automobila,
bez TV programa koji razumem,
i još uvek moram da izdržavam moje najbliže
kao putopisac i novinar,
tako da ovo očigledno nije idealno za napredak u poslu,
kulturno uzbuđenje
ili društvenu različitost.
Ali shvatio sam da mi to daje ono što najviše cenim,
a to su dani
i sati.
Tamo nijednom nisam morao da koristim mobilni telefon.
Skoro nikad nisam morao da gledam na sat,
i svakog dana kada bih ustao
dan bi se preda mnom ispružio
kao otvorena livada.
A kada život izbaci jedno od svojih gadnih iznenađenja,
kao što zna, više puta,
kada doktor dođe u moju sobu
sa ozbiljnim izrazom lica
ili automobil iznenada skrene ispred mog na putu,
znam, u svojoj srži,
da će me vreme koje sam proveo ne idući nikud
održati mnogo više od vremena
koje sam proveo jurcajući po Butanu ili Uskršnjem ostrvu.
Uvek ću biti putnik -
moja egzistencija zavisi od toga -
ali jedna od lepota putovanja je to
što vam dozvoljava da donesete mirovanje
u kretanje i halabuku sveta.
Jednom sam seo na avion u Frankfurtu, u Nemačkoj,
i mlada Nemica je došla i sela pored mene
i započela veoma prijateljski razgovor
koji je trajao oko 30 minuta,
i onda se samo okrenula
i mirno sedela 12 sati.
Nijednom nije uključila svoj monitor,
nije izvukla knjigu, nije čak ni spavala,
samo je sedela mirno,
i nešto od njene čistoće i smirenosti se zaista prenelo na mene.
Primetio sam da ovih dana sve više ljudi svesno poduzima mere
kako bi stvorili prostora u svojim životima.
Neki ljudi odlaze u izolovana odmarališta
gde će potrošiti stotine dolara za noć
samo da predaju svoj telefon i laptop
recepciji po dolasku u hotel.
Neki ljudi koje znam, pre nego što odu na spavanje,
umesto pregledanja svojih poruka
ili posete Jutjubu,
samo isključe svetla i slušaju muziku
i primećuju da spavaju mnogo bolje
i bude se odmorniji.
Jednom sam imao sreće
da se vozim do visokih, tamnih planina iza Los Anđelesa,
gde je veliki pisac i pevač
i međunarodni srcelomac, Lenard Koen
živeo i radio mnogo godina kao pravi monah
u Zen centru Maunt Boldi.
Nije me iznenadilo
kada je album koji je snimio u svojoj 77. godini,
kojem je dao namerno neprivlačan naziv "Stare ideje"
došao na prvo mesto top lista u 17 zemalja sveta,
a u drugih devet je bio u prvih pet.
Mislim da nešto u nama vapi
za osećajem intimnosti i dubine koje dobijamo od takvih ljudi
koji odvoje vreme da bi sedeli mirno.
I mislim da mnogi imaju osećaj, ja ga imam svakako,
da sedimo na oko 5 centimetara od ogromnog platna
i bučno je i prenatrpano
i menja se svake sekunde,
a to platno je naš život.
Samo tako što ćemo koraknuti unazad, i onda još nazad,
i tako što ćemo biti mirni,
možemo da počnemo da vidimo šta platno znači
i da vidimo širu sliku.
Nekoliko ljudi to čini za nas tako što ne idu nigde.
U dobu ubrzanja,
ništa ne može biti uzbudljivije od toga da idete polako.
A u dobu ometanja pažnje,
ništa nije tako luksuzno kao obraćanje pažnje.
A u dobu stalnog kretanja,
ništa nije tako hitno kao sedenje u mestu.
Tako da na sledeći odmor možete otići
u Pariz, na Havaje ili u Nju Orleans -
kladim se da ćete se divno provesti.
Ali ako želite da se kući vratite živahni i puni sveže nade,
zaljubljeni u svet,
mislim da ćete možda želeti da uzmete u obzir da ne idete nikud.
Hvala vam.
(Aplauz)