Aš – keliautojas gyvenimui.
Net būdamas vaikas paskaičiavau,
kad internatinė mokykla Anglijoje atsieis pigiau,
nei geriausia mokykla Kalifornijoje
už kampo nuo tėvų namų.
Taigi nuo devynerių metų amžiaus
aš keletą kartų per metus
skraidydavau virš Šiaurės ašigalio į mokyklą.
Aišku, kuo daugiau skraidžiau,
tuo labiau tai pamėgau.
Iškart po mokyklos baigimo gavau staliukų valytojo darbą,
jog aštuonioliktaisiais gyvenimo metais
skirtingą metų laiką sutikčiau vis kitam žemyne.
Rašymas apie keliones neišvengiamai tapo mano profesija,
taip apjungdamas darbą ir pomėgį.
Iš tikrųjų pajaučiau, kad jei jau tau nuskilo
ir gali vaikščioti žvakėmis apšviestose Tibeto šventyklose
ar klaidžioti Havanos pajūrio alėjose, apgaubtose muzika,
tai tuos pačius garsus ir dangaus mėlynumą
ir vandenyno atšvaitą
gali parvežti draugams namuose,
o tuo pačiu į savo gyvenimą
įnešti magijos ir aiškumo.
Žinoma, vienas pirmų dalykų,
kuriuos išmoksti keliaudamas,
kad magiškų vietų nėra,
jei į ją žiūri ne tomis akimis.
Nusivežk piktą žmogų į Himalajus
ir jis tik skųsis dėl maisto.
Pamačiau, kad geriausias būdas
išvystyti dėmesingesnį ir dėkingesnį žvilgsnį yra ne keliauti,
o ramiai sėdėti.
Ramiai sėdint mes gaunam tai, ko labiausiai trūksta ir reikia
greitėjančiam gyvenime – atokvėpį.
Be to, tai buvo vienintelis būdas,
leidęs peržvelgti savo patirtis
ir susivokti ateityje ir praeityje.
Mano nuostabai,
nekeliavimas jaudina tiek pat,
kiek ir Tibetas ar Kuba.
Neturiu omeny nieko bauginančio
o tik kelių minučių pertrauką kasdien,
ar kelių dienų pertrauką kas tris mėnesius,
ar netgi, kaip dauguma daro,
kelerių metų pertrauką tam,
kad pakankamai ilgai išsėdėtum ramybėje,
idant suprastum, kas tave labiausiai jaudina,
kame slypi tavo laimė,
ir prisimintum, jog kartais
gyvenimas ir pragyvenimas –
nesuderinami dalykai.
Šitą seną mintį jau amžiais kartoja
visų mąstymo krypčių išminčiai.
Amžių išmintis.
Daugiau nei prieš du tūkstantmečius
stoikai tvirtino, kad gyvenimą sudaro ne patirtis,
bet ką su ja darome.
Įsivaizduokit, kad miestą nusiaubia uraganas,
suskaldydamas absoliučiai viską.
Kažkas sutraumuotas visam gyvenimui,
o kitas, gal netgi jo brolis, jaučiasi išsilaisvinęs
ir nusprendžia, kad tai – puikus šansas pradėti gyvenimą iš naujo.
Įvykis tas pats,
bet reakcijos skirtingos.
„Hamlete“ Šekspyras rašė, kad gėrio ir blogio nėra;
tai mąstymas daiktus paverčia gerais ir blogais.
Ir tą patvirtina mano, keliautojo, patirtis.
Prieš dvidešimt ketverius metus
leidausi į gyvenimą keičiančią kelionę per Šiaurės Korėją.
Kelionė tetruko keletą dienų,
tačiau tai, ką ji man davė vis prie jos grįžtant,
stengiantis ją suprasti,
ieškant jai vietos mano mąstyme, trunka jau dvidešimt ketverius metus
ir, ko gero, tęsis visą gyvenimą.
Kelionėje mačiau nuostabių dalykų,
bet ilgalaikės įžvalgos
ateina tik ramybės būsenoje.
Kartais atrodo, kad jei jau tiek daug mūsų gyvenimo telpa galvoje,
atsiminimuose, vaizduotėje,
interpretacijose ir spėjimuose,
tai norint išties pakeist gyvenimą,
reiktų pradedant keisti galvoseną.
Vėlgi, nieko naujo: Šekspyras ir stoikai
tuo tikina amžiais,
bet Šekspyras neturėjo susidurti su 200 el. laiškų per dieną.
(Juokas) Stoikai, kiek žinau,
neturėjo Facebook.
Aišku, kad pasauly, kuriam viskas prieinama
pagal pareikalavimą,
paklausiausi esam mes patys.
Kur bebūtume, dieną ar naktį,
mus pasiekia viršininkas, el. šiukšlintojai ir tėvai.
Tiesą sakant, sociologai išsiaiškino,
kad pastaraisiais metais amerikiečiai dirba mažiau nei prieš 50 metų,
bet įspūdis susidaro priešingas.
Turim vis daugiau laiką taupančių prietaisų,
bet vis mažiau paties laiko;
vis lengviau susisiekiam
su žmonėmis tolimiausiuose planetos kampeliuose,
bet to eigoje
prarandame ryšį su savimi.
Viena didžiausių staigmenų keliaujant
buvo patyrimas, kad dažnai būtent tie žmonės,
kurie neketina niekur nusigauti,
įgalina mus patekti visur.
Kitaip tariant, būtent technologijų,
pralenkiančių senąsias,
kūrėjai yra išmintingiausi,
kai kalba eina apie poreikį
kad ir technologiniams apribojimams.
Kartą patekau į Google centrinę būstinę
ir mačiau visus tuos pastatus, apie kuriuos esat girdėję:
viduje įrengti nameliai medžiuose, batutai,
darbuotojai, dalį apmokamo laiko – 20% –
leidžiantys išlaisvinti vaizduotei.
Dar labiau nustebino,
kad belaukiant skaitmeninės vizituotojo kortelės,
vienas Googler'is pasakojo apie programą,
išmokysiančią daugybę Googler'ių, praktikuojančių jogą,
tapti instruktoriais;
kitas dalinosi mintimis apie knygą, kurią nori parašyti.
Jos tema – vidinė naršyklė ir būdai,
kuriais mokslas empiriškai įrodė,
kad ramybės būsena ar meditacija
prisideda ne tik prie pagerėjusios sveikatos ir aiškesnio mąstymo,
bet ir emocinio intelekto.
Kitas draugas Silikono slėnyje,
vienas iškalbingiausių technologijų atstovų
ir žurnalo Wired įkūrėjas – Kevin Kelly
jis savo paskutinę knygą apie naujausias technologijas
parašė namuose, be išmaniojo telefono,
be nešiojomo kompiuterio ir be televizoriaus.
Jis, kaip ir dauguma Silikono slėnyje,
iš visų jėgų stengiasi laikytis
taip vadinamo internetinio šabo.
Tai reiškia, kad 24-48 val. kas savaitę
jie atsijungia nuo interneto tam,
kad atstatytų erdvės ir mąsto pojūtį
prieš grįždami į internetinę kasdienybę.
Jei yra kas, ko technologijos mūsų neišmokė,
tai – kaip prasmingiausiai jomis naudotis.
Kalbant apie šabą,
peržvelkit į 10 Dievo įsakymų.
Žodis „šventas” naudojamas tik vieną kartą –
šnekant apie šventadienį.
Jam Toroje, šventoje žydų knygoje,
atidėtas ilgiausias skyrius.
Niekas nesiginčija, kad tuščia erdvė –
didžiausia prabanga.
Daugelis muzikos kūrinių savo grožį ir formą
įgyja pauzės dėka.
Kaip rašytojas,
dažnai puslapiuose palieku daug tuštumos tam,
kad skaitytojai užbaigtų mano sakinius ir mintis
ir nedusinčiau jų vaizduotės.
Materialiame pasaulyje dauguma žmonių,
jei turi galimybę,
įsigyja antrus namus, vietelę kaime.
Aš tos galimybės niekada neturėjau,
bet visad žinojau,
kad užsimanęs galiu sau leisti antrus namus jei ne erdvėje,
tai laike, pasiimdamas laisvą dieną.
Tai nėra lengva, nes didžiąją jos dalį
praleidžiu nervindamasis dėl to,
kas manęs laukia kitą dieną.
Kartais atrodo, kad mieliau atsisakysiu mėsos, sekso arba vyno,
nei prieigos prie el. pašto dėžutės.
(Juokas)
Porą kartų per metus stengiuosi keletui dienui atsitraukti į vienumą.
Dalinai jaučiuosi kaltas, paliekąs žmoną vieną
ir nereaguojąs į tariamai skubius viršininko laiškus
ar net praleidžiąs draugo gimtadienį.
Bet iškart, kai tik atsiduriu tylumoje,
suvokiu, kad tai man būtina,
jog su žmona, viršininku ir draugais
galėčiau dalintis kuo nauju, kūrybišku ir džiugiu –
antraip duosiu jiems
tik savo nuovargį ir išsiblaškymą,
kurį vargu ar pavadinsi švente.
Taigi dvidešimt devynerių
nusprendžiau perdirbti savo gyvenimą
nauja kryptimi – niekur.
Vieną vakarą, po vidurnakčio,
grįžinėjau iš biuro su taksi per Times aikštę.
Man toptelėjo: skubu taip smarkiai,
kad savo gyvenimo taip ir nepasivysiu.
O jis tada buvo lygiai toks,
kokio norėjau būdamas vaikas:
įdomūs draugai ir kolegos,
geras butas prie Park Avenue ir 20-tosios,
nuostabus darbas – rašiau apie pasaulio įvykius.
Tačiau, kad išgirsčiau save mąstant ar suprasčiau,
ar tikrai esu laimingas,
niekad nuo jų pakankamai neatsiribojau.
Taigi savo svajonių gyvenimą
iškeičiau į kambarį Kioto užkampy.
Tas miestas jau seniai mane stipriai,
mistiškai traukė.
Būdamas vaikas,
žiūrėdavau į Kioto atvaizdą ir atrodydavo, kad atpažįstu tą vietą –
pažinau, dar prieš pamatydamas.
Tai nuostabus miestas,
apsuptas kalvų,
ten daugiau nei 2 000 šventyklų,
kur žmonės jau 800 metų ar ilgiau praktikuoja ramų sėdėjimą.
Labai greit po persikraustymo radau vietą,
kurioje esu ir dabar: dviejų miegamųjų bute
su žmona, prieš tai – ir su vaikais;
neturim dviračio, mašinos,
televizijos nesuprantam.
Man brangius žmones turiu paremti
rašydamas apie keliones ir dirbdamas žurnalistu.
Akivaizdu, karjeros galimybėmis čia nekvepia,
kaip ir kultūrinio jauduliu
ar socialinėmis įvairybėmis.
Iš kitos pusės, gaunu tai, kas brangiausia –
savo dienas
ir savo valandas.
Čia nėkart nenaudojau mobilaus telefono,
beveik niekad nežiūriu į laikrodį,
o kiekvieną rytą prabudus,
diena atsiveria priešais mane
lyg bekraštis slėnis.
Gyvenimui iškrėtus kokį nemalonų pokštą,
kas tikrai nutiks, ir ne kartą
kaip kad pasirodžius daktarui
su liūdna išraiška veide
ar greitkelyje
netikėtai iššokus mašinai,
savo esybe žinau,
kad tik sėdėjimas vietoje, ramybė,
mane sustiprins geriau
nei visas laikas, praleistas lakstant po Butaną ar Velykų salą.
Visad išliksiu keliautoju
(nuo to priklauso mano gyvybė),
bet keliavimo grožis yra tas,
kad su juo į pasaulio judesį ir chaosą
gali įnešti ir ramybės.
Kartą lėktuve Frankfurte
prie manęs prisėdo jauna vokietė
ir pusvalandį su manim
maloniai šnekučiavosi.
Po to ji nusisuko ir
ramiai išsėdėjo dvylika valandų.
Nėkart neįsijungė ekrano,
neišsitraukė knygos, nemiegojo,
tiesiog sėdėjo;
mane palietė jos aiškumas ir ramybė.
Pastebiu, kad dabar vis daugiau žmonių sąmoningai imasi priemonių,
kad padarytų vietos savo gyvenimuose.
Vieni vyksta į juodosios skylės kurortus,
kur registratūroje iš jų atima
mobilų ir kompiuterį,
o jie už tai moka tūkstančius.
Kiti, prieš užmigdami,
ne perskaitinėja žinutes
ar sėdi YouTube,
o užgesinę šviesas pasiklauso muzikos,
miega geriau,
o ryte atsikelia labiau pailsėję.
Kartą man pasisekė
įvažiuoti į aukštus, tamsius kalnus už Los Andželo,
kur Mount Baldy Zen centre
daugelį metų gyveno ir dirbo poetas, atlikėjas
ir tarptautinio masto širdžų ėdikas
Leonard Cohen.
Nevisiškai nustebino,
kad jo įrašas „Old Ideas“, specialiai pavadintas gana lėkštai
kurį išleido būdamas 77,
užėmė pirmą vietą dainų topuose septyniolikoje valstybių,
o kituose devyniuose atsidūrė pirmam penketuke.
Kažkas mūsų viduje trokšta intymumo ir gelmės,
kurį duoda žmonės kaip Cohen,
žmonės, kurie randa laiko ir skiria pastangas ramiam pasėdėjimui.
Dauguma mūsų, aš tai jau tikrai,
jaučiasi lyg stovėdami
keli centrimetai nuo milžiniško ekrano.
Jis triukšmingas, perpildytas,
keičiasi kas sekundę –
tai mūsų gyvenimas.
Ir tik atsitraukdami
ir stovėdami prieš jį įžvelgsim,
kas ten pavaizduota,
išvysim visumą.
Kai kurie iš mūsų tai daro niekur neidami.
Pagreičio amžiuje
niekas nedžiugina taip, kaip lėtumas;
išsiblaškymo amžiuje
nėra didesnės prabangos nei dėmesio sutelkimas.
Nesiliaujančio judėjimo amžiuje
nėr nieko skubesnio nei ramus sėdėjimas.
Taigi per kitas atostogas
skriskit į Paryžių, Havajus ar Naująjį Orleaną;
kertu lažybų, nuostabiai praleisit laiką.
Bet jei norit grįžti namo gyvybingi ir kupini naujos vilties,
įsimylėję pasaulį,
pagalvokit apie keliavimą niekur.
Ačiū!