Egész életemben utaztam.
Már gyerekként is
azon törtem a fejem, hogy olcsóbb volna
egy bentlakásos iskolába járni Angliában,
mint a környékbeli legjobb suliba Californiában, ahol laktunk.
Így hát kilenc éves koromtól
egyedül repülgettem
az Északi-sark felett, hogy iskolába járjak.
És persze minél többet repültem, annál jobban megszerettem.
A középiskola után
rögtön beálltam asztalokat takarítani,
hogy a 18. évem minden évszakát
egy másik kontinensen tölthessem.
Szinte magától adódott, hogy az utazásról kezdtem el írni,
így a munkám és a hobbim eggyé vált.
Úgy éreztem, ha már ennyire szerencsés vagyok, hogy eljuthattam
Tibet gyertyafényes templomaiba,
sétálhattam a havannai partokon,
ahol mindig körbevesz a zene,
akkor haza is tudom vinni a dallamot, az ég magasát,
az óceán kék csillanását
a barátaimnak,
és egy kis varázslatot,
világosságot csempészhetek a saját életembe is.
Kivéve, ahogy mindenki tudja,
az első dolog, amire utazás közben ráébred az ember,
az az, hogy semmilyen hely nem tud megfogni, ha nem vagy nyitott rá.
Hiába viszel egy morcos embert a Himalájába,
úgyis csak az étel miatt fog panaszkodni.
Rájöttem, hogy furcsa módon
az odafigyelést és befogadást
legjobban úgy lehet fejleszteni,
hogy nem megyek sehova, csak csendben ülök.
A nyugalom az, természetesen, ami sokunk számára
meghozza azt, amire felgyorsult életünkben a legjobban szükségünk van: a pihenést.
Számomra azt a célt is szolgálta,
hogy átfésüljem a tapasztalataim katalógusát,
értelmezzem a jövőt és a múltat.
Legnagyobb meglepetésemre
azt tapasztaltam, hogy nem menni sehova
legalább annyira izgalmas, mint elmenni Tibetbe vagy Kubába.
Ezalatt nem értek mást,
mint félretenni pár percet naponta,
vagy pár napot évente,
esetleg, ahogy némelyek teszik,
pár évet egy életből,
és nyugodtan tölteni ezt az időt,
hogy rájöjj, mi mozgat igazán,
mi az igazi örömöd,
és ráébredj, hogy néha
a megélhetés és az élet
két ellentétes irányba mutat.
Természetesen számtalan bölcs ember
tárgyalta ezt már az évszázadok során.
Régi gondolat.
Több mit 2000 évvel ezelőtt a sztoikusok vallották,
hogy nem a tapasztalataink formálják az életünket,
hanem az, hogy mit kezdünk velük.
Egy hurrikán söpör végig a városon,
porrá zúzva mindent.
Az egyik ember egy életre szóló traumaként éli meg.
Egy másik, lehet éppen a bátyja, szinte felszabadul,
és lehetőséget lát benne az újrakezdéshez.
Ugyanaz az esemény,
mégis két radikálisan különböző válasz.
"Nincs a világon se jó, se rossz", ahogy Shakespeare mondta a Hamletben,
"a gondolkozás teszi azzá."
Utazóként ugyanez az én tapasztalatom is.
24 évvel ezelőtt egy hihetetlen utazásban volt részem
Észak-Koreában.
De csak pár napig tartott.
Sokszor visszaemlékezem rá, újraélem a fejemben,
próbálom megérteni, helyet találni neki a gondolataimban
lassan 24 éve,
és valószínűleg egy életen keresztül.
Más szóval az út során rengeteg mindent láttam,
de csak a csendes odafigyelés az,
ami maradandó élménnyé tette.
Néha eltöprengek, az életünk milyen nagy része
zajlik a fejünkben:
emlékek, gondolatok, értelmezések, spekulációk...
Ha tényleg meg akarom változtatni az életem,
igazából a gondolataimmal kell kezdenem.
Nem újdonság ez, természetesen.
Shakespeare és a sztoikusok is már gondolkodtak ezen,
de Shakespeare-nek nem kellett napi 200 emailt elolvasnia.
(Nevetés)
Amennyire tudom, a sztoikusok sem voltak fent Facebookon.
Mindannyiunknak ezerfelé kell figyelni,
de tudjuk, hogy leginkább
saját magunkra kellene.
Bárhol vagyunk, bármikor,
a főnökeink, a reklámok, a szüleink mindig elérnek.
Szociológusok már megállapították, hogy az utóbbi években
az amerikaiak kevesebbet dolgoznak, mint ötven éve,
de sokkal többnek érezzük.
Egyre több időt spóroló eszközünk van,
és mégis, úgy tűnik, egyre kevesebb időnk.
Könnyedén kapcsolatba léphetünk bárkivel
akár a bolygó másik oldalán is,
de néha közben
épp önmagunkkal veszítjük el a kapcsolatot.
Utazásaim során számomra az egyik legnagyobb meglepetés az volt,
hogy sokszor épp azok,
akik lehetővé teszik, hogy eljussunk valahova,
épp ők szeretnek egy helyben maradni.
Más szóval épp
a régi korlátokat ledöntő
technológiák fejlesztői
a legtudatosabbak a határokkal kapcsolatban,
még a technológiával kapcsolatban is.
Egyszer a Google központban jártam,
és láttam, amiről mindannyian olyan sokat hallottatok:
a belső kerteket, trambulinokat,
és hogy a dolgozók az idejük 20%-át
a fantáziájuk szárnyalásával tölthetik.
Még jobban tetszett az,
hogy a belépőkártyámra várva
az egyik ott dolgozó elmesélte,
hogy jógát gyakorlók számára szeretne
jógaoktatói tanfolyamot indítani,
egy másik pedig a könyvéről mesélt,
ami a belső keresőmotorról szól,
és arról, hogy mennyi tudományos, tapasztalati bizonyíték
van arra, hogy a nyugalom, a meditáció
nem csak jobb egészséget, tisztább gondolkodást eredményez,
hanem az érzelmi intelligenciánkat is fejleszti.
Egy másik barátom is van Szilícium-völgyben,
ő pedig az egyik legékesebb szónoka
az új fejlesztéseknek,
a Wired magazin egyik alapítója, Kevin Kelly.
Kevin a legutóbbi könyvét, mely a technológiai vívmányokról szól,
okostelefon, laptop, és TV nélkül írta.
És ahogy a Szilícium-völgyben sokan,
minél többször próbálja betartani
az úgynevezett internet-szünnapot,
amikor is hetente egy-két napig
teljesen offline maradnak,
hogy meg tudják tartani a helyes irányt
és mértéket, amikor legközelebb online lesznek.
Talán az egyetlen dolog, amit nem mindig adott meg
nekünk a technológia, az az irányelv, hogy hogyan is éljünk vele.
Ezzel a pihenőnappal kapcsolatban
nézzük meg a Tízparancsolatot--
egyetlen szó előtt van a "szent" jelző,
és az a vasárnap.
Vegyük a zsidók szent könyvét, a Tórát--
a leghosszabb fejezete a szabbatról szól.
Tudjuk, hogy tényleg az egyik legnagyobb kincs
maga az üresség.
Sok zenei darabban épp a szünet, a csend az,
ami a mű szépségét, formáját adja.
Íróként magam is
próbálok elegendő szünetet hagyni egy oldalon,
hogy az olvasó kiegészíthesse a gondolataimat, mondataimat,
hogy lélegzetvételhez jusson a képzelete.
A fizikai síkon ugye sokan törekednek arra,
ha megtehetik,
hogy legyen egy második otthonuk, telkük vidéken.
Nekem soha nem volt erre módom,
de sokszor eszembe jut, hogy bármikor
el tudok utazni, ha térben nem is, de időben
egy szabadnap formájában.
Persze nem könnyű, mert ilyenkor mindig aggódom
a felgyülemlő dolgok miatt,
amik másnap majd jól a nyakamba zúdulnak.
Néha szívesebben feladnám a húsevést, a szexet, vagy a borivást,
mint az emailnézegetést.
(Nevetés)
Negyedévente igyekszem három napra elmenni egy kolostorba,
de kicsit mindig bűntudatom van, hogy otthon hagyom szegény feleségemet,
és nem foglalkozom a fontosnak tűnő emailekkel
a főnökeimtől,
vagy lemaradok valakinek a szülinapi partijáról.
De amint odaérek erre a nyugodt, csendes helyre,
rájövök, hogy csak így tudok
bármi újat, kreatívat, örömtelit nyújtani
a családomnak, főnökeimnek, barátaimnak.
Különben csak
rájuk erőltetem a fáradtságomat, figyelmetlenségemet,
ami nem éppen egy áldás számukra.
Úgyhogy 29 évesen elhatároztam,
hogy újragondolom az életem
a helyben maradás fényében.
Egyik este az irodából tartottam hazafelé,
éjfél is elmúlt, a Times Square-nél járt a taxi,
mikor rájöttem, hogy annyi felé rohangálok,
hogy sose fogom tudni utolérni magam.
Akkoriban az életem egyébként
épp olyan volt, mint amilyenről gyerekkoromban álmodhattam.
Érdekes barátaim, kollégáim voltak,
kényelmes lakásom a Park Avenue és a 20. utca sarkán.
Számomra izgalmas munkám volt, nemzetközi ügyekről írtam,
de sosem tudtam elszakadni tőle annyira,
hogy halljam a saját gondolataimat--
vagy hogy egyáltalán tudjam, boldog vagyok-e.
Ezért szakítottam a sikeres élettel,
és elcseréltem egy szobára Japánban, Kyoto külső kerületében.
Régóta vonzott ez a hely,
megmagyarázhatatlan kötődést éreztem hozzá.
Már gyerekként is,
ha ránéztem egy festményre Kyotoról, rögtön felismertem,
ismertem a helyet, még mielőtt ott jártam volna.
S mint tudjátok,
egy nagyon szép város, körben hegyekkel,
több mint 2000 templommal és kegyhellyel,
ahol az emberek 800 éve ülnek nyugodtan.
Kicsivel azután, hogy idejöttem, kikötöttem ott, ahol most is vagyok
a feleségemmel, korábban a gyerekeinkkel,
egy kétszobás lakásban a semmi közepén.
Nincs biciklink, autónk,
nincs TV, amit értenék,
és még mindig újságíró vagyok,
az utazásról írok.
Nyilvánvalóan nem ez az ideális környezet a szakmai előrelépéshez,
színes kulturális élményekhez,
vagy társasági élethez.
De rájöttem, hogy itt kapom meg azt, amit a legtöbbre becsülök:
napokat,
órákat.
Egyszer sem kellett még mobiltelefont használnom itt.
Szinte soha nem nézem az időt.
Reggelente, amikor felkelek,
az új nap nyílt mezőként
tárul elém.
És amikor az élet kioszt egy-két kellemetlen meglepetést,
ami mindig előfordul,
ha bejön az orvos
rosszat sejtető arckifejezéssel,
vagy hirtelen elémvág valaki az autópályán,
tudom, érzem,
hogy a nyugalomban töltött idő
sokkal több kitartást ad,
mint bármilyen út Bhutánba vagy a Húsvét-szigetekre.
Mindig is utazó leszek--
a megélhetésem múlik rajta--
de az utazás egyik szépsége épp az,
hogy csendességet hoz
a világ zajába és zajlásába.
Egyszer Frankfurtból repültem,
és egy fiatal német hölgy ült mellettem.
Beszélgetni kezdtünk, barátságosan társalogtunk
úgy fél órát,
majd elfordult
és 12 órán keresztül csak csendben ült.
Egyszer sem nézett filmet,
vagy vett elő könyvet, még csak nem is aludt,
csak ült, csendben.
Valami a letiszultságában, nyugalmában nagyon megérintett.
Egyre több embert ismerek, akik próbálnak tudatosan
teret nyitni az életükben.
Vannak, akik ún. fekete lyuk központokba járnak,
ahol napi többszáz dollárért
elveszik tőlük a mobilt és a laptopot
a recepción.
Ismerek olyanokat is, akik elalvás előtt,
ahelyett, hogy az üzeneteiket
vagy a YouTube-ot nézegetnék,
sötétben zenét hallgatnak egy kicsit,
és ettől sokkal jobban alszanak,
és frissebben ébrednek fel.
Volt szerencsém egyszer
a Los Angeles mögötti hatalmas, sötét hegyekben autózni,
ahol a nagy költő és énekes
szívtipró Leonard Cohen élt és dolgozott
éveken keresztül, mint főállású szerzetes
a Mount Baldy Zen Központban.
Nem is lepődtem meg,
amikor a 77 évesen kiadott lemeze,
aminek a szándékosan lapos "Régi gondolatok" címet adta,
a listák élére került 17 országban,
és kilenc másikban az első öt közé.
Valami bennünk vágyik
arra a bensőségességre és mélységre, amit az olyan emberektől kapunk,
akik tudatosan keresik a nyugalmat.
Azt hiszem, sokan úgy érzik--
én legalábbis biztosan--
hogy öt centire vagyunk egy hatalmas,
villogó, zsúfolt képernyőtől,
ami állandóan változik--
és ez a kép az életünk.
Tennünk kell egy lépést hátra, majd még egyet,
és nyugodtan maradni,
hogy befogadjuk, ami kirajzolódik a vásznon,
és átlássuk a teljes képet.
Néhányan megteszik ezt nekünk azzal, hogy nem mennek sehova.
Felgyorsult világunkban
semmi sem felemelőbb, mint a lassítás.
A szétszórtságban
nincs nagyobb kincs, mint az odafigyelés.
És a folyamatos mozgás korában
semmi sem fontosabb, mint helyben maradni.
Lehet, hogy talán Párizsba, Hawaii-ra,
vagy New Orleans-ba mész legközelebb nyaralni.
Biztos vagyok benne, hogy csodálatos lesz.
De ha kiphenten, tele új reményekkel szeretnél hazatérni,
harmóniában a világgal,
akkor azt is kipróbálhatnád, hogy nem mész sehova.
Köszönöm.
(Taps)