Putujem cijeli život.
Još kao dječak
izračunao sam da bi bilo povoljnije
ići u internat u Engleskoj
nego u najbolju školu u blizini kuće mojih roditelja u Kaliforniji.
Tako sam od svoje devete godine
nekoliko puta godišnje sâm letio
preko Sjevernog pola samo kako bih išao u školu.
I naravno, što sam više letio, više sam volio letenje.
Tako sam tjedan dana nakon mature
našao posao čišćenja stolova
kako bih svako godišnje doba svoje 18. godine mogao provesti
na drugom kontinentu.
Zatim sam, gotovo neizbježno, postao putopisac
te su se moj posao i moja radost sjedinili.
Zaista sam počeo osjećati da, ako imate dovoljno sreće
da uz svjetlost svijeća šećete tibetanskim hramovima
ili lutate obalom mora u Havani
uz glazbu svuda oko sebe,
mogli biste te zvukove i visoka kobaltna neba
i svjetlucanje plavog oceana
donijeti svojim prijateljima kod kuće
i zaista unijeti malo čarolije
i jasnoće u vlastiti život.
Osim, kao što svi znate,
jedna od prvih stvari koje naučite kad putujete
jest da ništa nije čarobno ako to ne gledate na pravi način.
Povedite mrzovoljnog čovjeka na Himalaju
i žalit će se na hranu.
Otkrio sam da je najbolji način
da stvari počnem pažljivije gledati i više ih cijeniti,
začudo,
ne otići nikamo, samo mirno sjediti.
Naravno, dok mirno sjedimo, mnogi od nas dobiju
ono što najviše žele i trebaju u svojim ubrzanim životima – predah.
Ali to je bio i jedini način
na koji sam mogao dobro promisliti o svojim iskustvima
i stvoriti si sliku budućnosti i prošlosti.
I tako, na moje veliko iznenađenje,
otkrio sam da je ne ići nikamo
bilo jednako uzbudljivo kao ići na Tibet ili Kubu.
Kad kažem „ne ići nikamo”, mislim jednostavno
svaki dan odvojiti nekoliko minuta
ili nekoliko dana u svakom godišnjem dobu
ili čak, kako to čine neki ljudi,
nekoliko godina života
i mirno sjediti dovoljno dugo
da biste otkrili što vas najviše pokreće,
da se prisjetite u čemu je vaša istinska sreća
i da se sjetite da su ponekad
živjeti i preživljavati
dvije suprotne stvari.
Naravno, to nam stoljećima govore mudraci
iz mnogih kultura.
To je stara ideja.
Prije više od 2000 godina stoici su nas podsjećali
da se naš život ne oblikuje iskustvom,
već onime što od njega napravimo.
Zamislite da uragan iznenada prođe kroz vaš grad
i uništi sve.
Jedan čovjek bit će traumatiziran do kraja života.
Ali drugi, možda čak i njegov brat, osjećat će se gotovo oslobođeno
i zaključit će da je to odlična prilika da iznova započne život.
Potpuno isti događaj,
ali krajnje različite reakcije.
Ne postoji ništa dobro ni loše, kako nam je Shakespeare rekao u „Hamletu”,
već ga razmišljanje čini takvim.
Takvo je svakako bilo i moje iskustvo kao putnika.
Prije 24 godine bio sam na vrlo intenzivnom putovanju
Sjevernom Korejom.
Putovanje je trajalo nekoliko dana.
Mirno sjedeći, razmišljajući o tom putovanju,
nastojeći da ga shvatim, nalazeći mu mjesto u svojim mislima,
ono traje već 24 godine
i vjerojatno će trajati cijeli život.
Drugim riječima, na tom putovanju bilo je predivnih vidika,
ali tek mirnim sjedenjem
uspio sam ih pretvoriti u trajne uvide.
Ponekad pomislim kako se tako velik dio našeg života
odvija u našim glavama,
u našem sjećanju ili mašti ili interpretaciji ili predviđanjima
i zato, ako zaista želim promijeniti svoj život,
najbolje bi bilo početi s promjenama u glavi.
Ponavljam, ništa od ovoga nije novo.
Sve su nam to Shakespeare i stoici govorili pred mnogo stoljeća,
ali Shakespeare nikad nije imao 200 e-mailova dnevno.
(Smijeh)
Stoici, koliko znam, nisu bili na Facebooku.
Svi znamo da, u našim životima na zahtjev,
jedna od najtraženijih stvari
upravo smo mi sami.
Gdje god da jesmo, u bilo koje doba noći i dana,
naši šefovi, isporučitelji spam pošte, naši roditelji, mogu doći do nas.
Sociolozi su zapravo otkrili da posljednjih godina
Amerikanci rade manje sati nego prije 50 godina,
ali osjećamo kao da radimo više.
Imamo sve više i više uređaja koji nam štede vrijeme,
ali ponekad, čini se, sve manje i manje vremena.
Sve jednostavnije možemo stupiti u kontakt s ljudima
u najudaljenijim dijelovima svijeta,
ali ponekad u tom procesu
gubimo dodir sami sa sobom.
Jedno od najvećih iznanađenja koja sam doživio kao putnik
bilo je kad sam otkrio da su često baš oni ljudi
koji su nam najviše pomogli da odemo nekamo
čvrsti u namjeri da ne idu nikamo.
Drugim riječima, upravo oni ljudi
koji su stvorili tehnologije
kojima su svladana tolika ograničenja iz prošlosti
najviše su svjesni potrebe za ograničenjima,
čak i kad se radi o tehnologiji.
Jednom sam bio u sjedištu Googlea
i vidio sam sve one stvari za koje ste mnogi čuli:
kućice na drvetu u zatvorenom, trampoline,
radnike koji su tada 20 % radnog vremena imali slobodno
kako bi mogli pustiti mašti na volju.
Ali još me više impresioniralo što mi je,
dok sam čekao svoju digitalnu identifikaciju,
jedan zaposlenik pričao o programu
koji će pokrenuti kako bi brojne zaposlenike Googlea
koji se bave jogom naučio kako da postanu treneri.
Drugi zaposlenik pričao mi je o knjizi koju namjerava napisati
o unutarnjem sustavu za pretraživanje
i načinima na koje je znanost empirički dokazala
da mirno sjedenje, odnosno meditacija,
može rezultirati poboljšanjem zdravlja i jasnijim razmišljanjem,
ali i emocionalnom inteligencijom.
Imam prijatelja u Silicijskoj dolini
koji je zaista jedan od najelokventnijih govornika
za najnovije tehnologije
i bio je jedan od osnivača časopisa Wired – Kevin Kelly.
Kevin je svoju najnoviju knjigu o novim tehnologijama
napisao bez pametnog telefona, laptopa ili TV-a u svojem domu.
Kao mnogi u Silicijskoj dolini,
i on se trudi prakticirati
ono što oni zovu internetski šabat,
odnosno 24 ili 48 sati svaki tjedan
kad budu u potpunosti offline
kako bi stavili stvari u perspektivu
koja će im trebati kad opet budu online.
Jedna stvar koju nam tehnologija nije uvijek davala
jest znanje o tome kako ju najpametnije iskoristiti.
Kad govorite o šabatu,
pogledajte deset zapovijedi:
samo se uz jednu riječ spominje svetkovanje,
a to je šabat (dan Gospodnji).
Uzeo sam Toru, svetu knjigu Židova --
najdulje je poglavlje ono o šabatu.
Svi znamo da nam je to zapravo jedan od najvećih luksuza,
prazan prostor.
U mnogim glazbenim djelima upravo pauza ili odmor
daje djelu ljepotu i oblik.
Znam da ću ja kao pisac
često na stranicama nastojati ostaviti mnogo praznog prostora
kako bi čitatelj mogao dovršiti moje misli i rečenice
i kako njegova mašta ne bi bila sputana.
U fizičkoj domeni, naravno, mnogi ljudi,
ako raspolažu sredstvima,
nastojat će imati kuću na selu, drugi dom.
Ja nikad nisam ni približno raspolagao takvim resursima,
ali ponekad se sjetim da, kad god poželim,
mogu si stvoriti drugi dom u vremenu, ako već ne u prostoru,
tako da jednostavno uzmem slobodan dan.
To nikad nije lako jer, naravno, kad god to činim, velik dio vremena provedem
brinući se o svim dodatnim stvarima
koje će se sljedećeg dana sručiti na mene.
Ponekad mislim da bih se radije odrekao mesa, seksa ili vina
nego mogućosti da provjeravam svoje e-mailove.
(Smijeh)
Svake sezone nastojim se povući na tri dana,
ali dio mene još se uvijek osjeća krivim što ostavljam svoju sirotu ženu
i što ignoriram sve te naizgled hitne e-mailove
od mojih šefova
i što možda propuštam prijateljevu rođendansku zabavu.
Ali čim dođem na mjesto prave tišine,
shvatim da ću samo boravkom ondje
imati bilo što novo ili kreativno ili radosno
za podijeliti sa svojom ženom ili šefovima ili prijateljima.
Inače, zapravo,
samo na njih prebacujem svoju iscrpljenost ili nedostatak pozornosti,
što nije nimalo blagotvorno.
I tako sam s 29 godina
odlučio promijeniti cijeli svoj život
s pomoću odlaženja nikamo.
Jedne večeri vraćao sam se iz ureda,
prošla je ponoć, bio sam u taksiju i prolazili smo Times Squareom
kad sam iznenada shvatio da toliko jurim uokolo
da nikad neću moći sustići sâm sebe.
A moj je život tada, zapravo,
bio više-manje onakav o kakvom sam sanjao kao dječak.
Imao sam zaista zanimljive prijatelje i kolege,
lijep stan na uglu Avenije Park i 20. ulice,
meni fascinantan posao, na kojem sam pisao o situaciji u svijetu,
ali nikako se nisam mogao dovoljno od njih odvojiti
da bih čuo svoje misli --
ili, zapravo, da bih shvatio jesam li zaista sretan.
Stoga sam ostavio svoj život iz snova
i zamijenio ga za sobu u uličici u Kyotu, u Japanu.
Taj me grad vrlo dugo privlačio
na vrlo snažan i tajnovit način.
Još kao dijete
pogledao bih sliku Kyota i osjećao da ju prepoznajem.
Poznavao sam ga prije nego sam ga uopće vidio.
Ali to je također, kao što znate,
prekrasan grad okružen brdima,
s više od 2000 hramova i oltara,
gdje ljudi mirno sjede više od 800 godina.
Ubrzo nakon što sam se preselio tamo, završio sam na mjestu gdje sam i sada
sa ženom, a ranije i s našom djecom,
u dvosobnom stanu usred ničega,
gdje nemamo bicikl ni automobil
ni TV koji bih razumio,
a još uvijek moram uzdržavati voljene osobe
kao putopisac i novinar,
tako da to nije idealno za napredovanje u poslu
ni za kulturološka uzbuđenja
ni za društvene aktivnosti.
Ali shvatio sam da dobivam ono što najviše cijenim:
dane
i sate.
Ondje se nijednom nisam morao poslužiti mobitelom.
Gotovo nikad ne moram gledati koliko je sati
i svakog jutra kad se probudim,
dan se prostire preda mnom
poput široke livade.
A kad mi dan priredi ružno iznenađenje,
kao što je to više puta bio slučaj,
kad mi liječnik uđe u sobu
s ozbiljnim izrazom lica,
kad se na autocesti iznenada ispred mene ubaci drugi automobil,
znam, duboko u sebi,
da će me vrijeme koje sam proveo idući nikamo
održavati mnogo dulje
nego sve vrijeme koje sam proveo jureći Butanom ili Uskršnjim otokom.
Uvijek ću biti putnik --
moji životni prihodi ovise o tome --
ali jedna od ljepota putovanja
jest to da vam omogućuje da unesete mirnoću
u kretanja i previranja u svijetu.
Jednom sam sjeo u avion u Frankfurtu, u Njemačkoj.
Kraj mene je sjela mlada Njemica
i započela sa mnom vrlo prijateljski razgovor
koji je trajao oko pola sata,
a zatim se samo okrenula
i mirno sjedila 12 sati.
Nijednom nije upalila svoj monitor,
nije izvadila knjigu, nije čak ni zaspala.
Samo je mirno sjedila,
a njezina jasnoća i mir zaista su utjecali na mene.
Primijetio sam da sve više i više ljudi u zadnje vrijeme svjesno poduzima mjere
da bi oslobodili prostor u svojim životima.
Neki ljudi idu u „offline odmorišta”,
u kojima plaćaju stotine dolara po noći
da bi svoj mobitel i laptop
predali na recepciji pri dolasku.
Neki od mojih poznanika prije nego odu spavati,
umjesto da pregledavaju poruke
ili gledaju YouTube,
jednostavno isključe svjetla i slušaju glazbu
te su primijetili da spavaju mnogo bolje
i bude se odmorniji.
Jednom sam imao sreće
da se odvezem u visoke, mračne planine oko Los Angelesa,
gdje je veliki pjesnik i pjevač
i međunarodni lomitelj srca Leonard Cohen
mnogo godina živio i radio kao pravi redovnik
u Zen centru Mount Baldy.
Nisam se naročito iznenadio
kad je ploča koju je objavio sa 77 godina
i kojoj je namjerno dao neprivlačan naslov „Stare ideje”,
skočila na prvo mjesto top lista u 17 zemalja svijeta,
i bila među prvih pet u još devet zemalja.
Nešto u nama, rekao bih, vapi
za tim osjećajem intimnosti i dubokoumnosti kojim odišu takvi ljudi,
koji odvajaju vrijeme i trude se mirno sjediti.
Mislim da mnogi od nas imaju osjećaj – ja sigurno imam –
da stojimo gotovo priljubljeni uz golemi ekran
koji je glasan i natrpan
i mijenja se svake sekunde.
Taj je ekran naš život.
Tek kad se odmaknemo, malo pa onda još malo,
i stanemo mirno,
možemo shvatiti što to platno znači
i sagledati širu sliku.
Nekoliko ljudi to radi za nas tako što ne idu nikamo.
Stoga je u doba ubrzavanja
najuzbudljivije ići sporo.
U doba odvlačenja pažnje
najveći je luksuz obraćati pažnju.
A u doba stalnoga kretanja
od najveće je važnosti sjediti mirno.
Sljedeći put na odmor možete otići
u Pariz ili na Havaje ili u New Orleans
i siguran sam da će vam biti odlično.
Ali ako se kući želite vratiti stvarno živi i puni optimizma,
zaljubljeni u svijet,
možda biste mogli razmisliti o tome da ne odete nikamo.
Hvala vam.
(Pljesak)