Olen koko elämäni ollut matkustelija.
Jo pienenä poikana
laskin, että olisi halvempaa
mennä sisäoppilaitokseen Englannissa
kuin mennä huippukouluun Kaliforniassa aivan kotini lähellä.
Niinpä jo yhdeksänvuotiaasta asti
lensin useita kertoja vuodessa yksin
Pohjoisnavan yli - vain mennäkseni kouluun.
Ja toki mitä enemmän lensin, sitä enemmän rakastin lentämistä,
niinpä heti viikko sen jälkeen, kun olin valmistunut lukiosta,
hankin siistijän töitä,
jotta voisin viettää 18. vuoteni jokaisen vuodenajan
eri mantereella.
Ja sitten, melkein väistämättä, minusta tuli matkakirjailija,
niin että huvitukseni ja työni saattoivat yhdistyä.
Aloin ajatella, että jos oli tarpeeksi onnekas
kävelemään kynttilöiden valaisemissa temppeleissä Tiibetissä,
tai vaeltelemaan Havannan rannoilla
musiikin ympäröimänä,
pystyisi myös tuomaan nuo äänet ja kobaltinsinisen taivaan
ja sinisen meren välkkeen
kotona odottaville ystävilleen
ja todella tuomaan hieman taikaa
ja selkeyttä omaan elämäänsä.
Tosin, kuten kaikki tiedättekin,
yksi ensimmäisistä asioista, joita matkustaessaan oppii,
on se, ettei mikään ole taianomaista, ellet katsele sitä oikein silmin.
Jos vie vihaisen miehen Himalajalle,
hän vain alkaa valittaa ruoasta.
Ymmärsinkin, että paras keino,
jolla voisin kehittää huomaavaisuuttani ja kiitollisuuttani,
oli, kumma kyllä,
aloillaan pysyminen, istuminen hiljaa.
Ja tietysti aloillaan pysymällä monet meistä saavatkin
sen, mitä eniten kaipaamme ja tarvitsemme kiireisessä elämässämme, eli tauon.
Mutta se oli myös ainut keino,
jonka löysin, jotta voisin seuloa kokemukseni kuvasarjan läpi
ja saada selkoa menneestä ja tulevasta.
Niinpä, suureksi hämmästyksekseni,
huomasin, että ei-mihinkään meneminen
oli vähintäänkin yhtä kiinnostavaa kuin Tiibetiin tai Kuubaan meneminen.
Ja ei-mihinkään menemisellä en tarkoita mitään sen pelottavampaa,
kuin että käyttää minuutin pari jokaisesta päivästään
tai pari päivää joka vuodenajasta,
tai, kuten jotkut tekevät,
muutaman vuoden elämästään,
istuakseen toimettomana niin kauan,
että saa selville itseään eniten liikuttavan asian,
että muistaa, missä oma onni sijaitsee,
ja että ymmärtää, että toisinaan
elannon hankkiminen ja elämän hankkiminen
vievät eri suuntiin.
Ja tietysti tätähän viisaat kautta aikojen
ja perinteestä toiseen ovat yrittäneet sanoa.
Se on vanha ajatus.
Yli 2000 vuotta sitten antiikin stoalaiset muistuttivat,
ettei kokemuksemme määrää elämäämme,
vaan se, mitä teemme sillä.
Kuvittele, että pyörremyrsky yllättäen pyyhkäisisi kaupunkisi yli
jättäen jälkeensä vain raunioita.
Joku traumatisoituisi lopullisesti.
Mutta joku toinen, ehkäpä hänen veljensä, kokisi olonsa melkein vapautuneeksi,
ja päättäisi, että tässä on oiva tilaisuus aloittaa elämä alusta.
Kyse on täysin samasta tapahtumasta,
mutta aivan erilaisista reaktioista.
"Ei ole itsessään hyvää tai pahaa", kuten Shakespeare kirjoitti Hamletissa,
"meidän luulomme vaan sen siksi tekee."
Juuri tämä on totisesti ollut se, minkä olen kokenut matkustaessani.
Lähdin 24 vuotta sitten kaikista järisyttävimmälle matkalleni
Pohjois-Korean halki.
Mutta se kesti vain päivän pari.
Olen istunut toimettomana ja mielessäni palannut sinne,
yrittänyt ymmärtää kokemaani ja löytää sille paikan ajattelussani,
ja sitä on kestänyt jo 24 vuotta,
ja todennäköisesti se kestää koko elämäni.
Toisin sanoen tuo matka antoi hämmästyttäviä oivalluksia,
mutta ainoastaan aloillaan oleminen
mahdollistaa sen, että voin vakiinnuttaa oivallukseni.
Toisinaan ajattelen, että niin suuri osa elämästä
tapahtuu päämme sisällä,
muistoissa tai kuvitelmissa tai tulkinnoissa tai pohdinnoissa,
eli jos oikeasti haluan muuttaa elämääni,
on paras aloittaa mieleni muuttamisesta.
Tämä ei edelleenkään ole uutta;
siksi Shakespeare ja stoalaiset puhuivat tästä jo vuosisatoja sitten,
mutta toisaalta Shakespearelle ei tullut 200 sähköpostia päivässä.
(Naurua)
Stoalaiset, sikäli kun tiedän, eivät olleet Facebookissa.
Tiedämme, että "aina tavoitettavissa" -elämässämme
se, mitä kaikkein eniten vaaditaan,
on me itse.
Missä olemmekin, sekä päivin että öin,
pomomme, roskapostaajat tai vanhempamme saavat meidät kiinni.
Sosiologit ovat itse asiassa saaneet selville, että viime vuosina
amerikkalaiset ovat työskennelleet vähemmän kuin 50 vuotta sitten,
mutta tuntuu, että tekisimme enemmänkin.
Aikaa säästäviä laitteita on aina vain enemmän,
mutta toisinaan tuntuu, että aikaa on aina vain vähemmän.
Voimme ottaa aina vain helpommin yhteyden ihmisiin
jopa maapallon toisella puolella,
mutta toisinaan niin tehdessämme
menetämme yhteyden omaan itseemme.
Matkustajana yksi suurimmista yllätyksistäni
on ollut huomata, että usein juuri ne ihmiset,
jotka ovat mahdollistaneet kaikkialle menemisen,
eivät itse halua mennä minnekään.
Toisin sanoen juuri ne,
jotka ovat luoneet teknologiaa,
jolla mennään niin monien vanhojen rajoitteiden yli,
ovatkin kaikkein viisaimpia painottaessaan rajoitteiden tarvetta
jopa teknologian saralla.
Menin kerran Googlen pääkonttoriin
ja näin kaikki ne asiat, joista tekin ehkä olette kuulleet:
puumajat sisätiloissa, trampoliinit,
työntekijät, jotka silloin olivat toimettomia 20 % palkallisesta työajastaan
vain, jotta he voisivat päästää mielikuvituksen lentoon.
Mutta suuremman vaikutuksen minuun teki
se, että odottaessani sähköistä henkilöllisyystodistustani,
yksi Googlettaja kertoi ohjelmasta,
jonka hän oli käynnistämässä opettaakseen lukemattomia
joogaavia Googlettajia ryhtymään joogaopettajiksi,
ja toinen Googlettaja kertoi minulle suunnitelmastaan kirjoittaa kirja
sisäisestä hakukoneesta,
ja niistä tavoista, joilla tiede on osoittanut,
että toimettomana istuminen tai meditaatio
vaikuttavat kehon ja mielen hyvinvointiin,
mutta myös tunneälykkyyteen.
Toinen ystäväni on Piilaaksossa
ja hän on yksi vakuuttavimmista
uuden teknologian puolestapuhujista,
ja itse asiassa yksi Wired-lehden perustajista, Kevin Kelly.
Kevin kirjoitti tuoreimman kirjansa uudenaikaisista teknologioista,
vaikkei hänellä ole kotona älypuhelinta, kannettavaa tai TV:tä.
Ja kuten monet muut Piilaaksossa,
hänkin tekee parhaansa noudattaakseen
niin sanottua Internet-sapattia,
jossa he joka viikko 24 tai 48 tunnin ajaksi
poistuvat kokonaan linjoilta
vaaliakseen suuntavaistoaan
ja suhteellisuudentajuaan, jota he tarvitsevat linjoille palatessaan.
Yksi asia, jota teknologia ei aina ole antanut meille,
on kyky käyttää sitä viisaimmalla tavalla.
Ja kun puhutaan sapatista,
katsokaapa Kymmentä Käskyä -
siinä käytetään "pyhä"-adjektiivia ainoastaan yhden kerran,
juuri sapatista puhuttaessa.
Jos tutkin juutalaisten pyhää kirjaa, Tooraa,
sen pisin luku kertoo sapatista.
Ja me kaikki tiedämme, että yksi suurimmista nautinnoistamme
on tyhjä tila.
Monessa sävellyksessä tai kappaleessa nimenomaan pysähdys tai tauko
antaa sille kauneuden ja muodon.
Ja tiedän, että kirjoittaessani
yritän usein sisällyttää paljon tyhjää tilaa sivulle,
jotta lukija voisi itse täydentää ajatukseni ja virkkeeni,
ja jotta hänen mielikuvituksellaan olisi tilaa hengittää.
Toki aineellisessa ulottuvuudessa monet,
mikäli heillä on resursseja,
yrittävät saada toisen kodin maalta.
En ole ikinä ollut lähelläkään sellaisten resurssien saamista,
mutta joskus muistan, että aina kun vain haluan,
voin hankkia toisen kodin, jos en sitten avaruudesta, niin ainakin ajasta,
ottamalla päivän vapaaksi.
Eikä se ikinä ole helppoa, koska tietenkin aina tuhlaan osan siitä
murehtimalla kaikesta siitä,
mikä kasautuu seuraavalle päivälle.
Joskus ajattelen, että luopuisin lihasta, seksistä tai viinistä
ennen kuin luopuisin sähköpostistani.
(Naurua)
Ja joka vuodenaikana yritän mennä kolmeksi päiväksi retriittiin,
mutta pala minusta tuntee syyllisyyttä, kun jätän vaimopoloni kotiin,
ja kun vähät välitän tärkeiltä vaikuttavista sähköposteista,
joita pomoni lähettävät,
tai kun en pääsekään ystäväni syntymäpäiville.
Mutta heti kun pääsen todellisen hiljaisuuden äärelle,
ymmärrän, että vain sinne menemällä
minulla on jotain uutta, luovaa tai iloista jaettavaa
vaimolleni, pomoilleni tai ystävilleni.
Muuten, todellakin,
ainoastaan tyrkytän heille väsymystäni ja hermostuneisuuttani,
jotka eivät ole mikään siunaus.
Kun olin 29-vuotias,
päätin, että luon elämäni uudelleen
ei-minnekään menemisen varaan.
Eräänä iltana olin tulossa toimistolta,
oli yli puolenyön, ja olin Times Squarella ajavassa taksissa,
ja yhtäkkiä tajusin, että juoksentelin ympäriinsä niin paljon,
etten koskaan saisi kiinni elämääni.
Ja silloinen elämäni
oli oikeastaan täsmälleen se, josta olin pikkupoikana haaveillut.
Oli mielenkiintoisia ystäviä ja työtovereita,
Oli hyvä asunto Park Avenuella ja 20th Street -kadulla.
Mielestäni maailman menosta kirjoittaminen oli jännittävä työ,
mutta en koskaan saanut irrotettua itseäni niistä jutuista,
jotta voisin kuulla ajatukseni --
tai jotta edes ymmärtäisin, olinko oikeasti onnellinen.
Niinpä hylkäsin unelmieni elämän
ja vaihdoin sen pieneen koppiin Japanin Kioton laitamilla,
jolla oli aina ollut voimakas,
mysteerinen veto minuun.
Jopa lapsena
katselin maalauksia Kiotosta ja olin tunnistavinani sen;
se oli minulle tuttu ennen kuin olin nähnytkään sitä.
Mutta se, kuten tiedättekin,
on myös kauniiden kukkuloiden ympäröimä,
siellä on yli 2000 temppeliä ja pyhäkköä,
ja siellä ihmiset ovat harjoittaneet toimettomana istumista yli 800 vuotta.
Ja heti muutettuani sinne päädyin sinnne, missä vieläkin olen,
vaimoni ja silloisten lasteni kanssa,
kaksioon keskellä ei-mitään,
jossa meillä on polkupyörä, muttei autoa,
televisiottomuuden kyllä ymmärrän,
ja silti minun pitää tuoda leipä pöytään
matkakirjailijana ja toimittajana,
joten selvästikään tämä ei ole ihanteellista työssä etenemisen kannalta,
tai kulttuurin havinan kannalta,
tai sosiaalisen elämän kannalta.
Mutta tajusin, että se antaa minulle sitä, mitä arvostan eniten,
eli päiviä
ja tunteja.
En ole koskaan tarvinnut siellä kännykkää.
Lähes koskaan kellonajalla ei ole väliä,
ja joka aamu herätessäni
päivä aivan levittäytyy eteeni
kuin avoin niitty.
Ja kun elämä keksii jonkin ikävän yllätyksen,
kuten se keksiikin, useinkin,
kun lääkäri tulee huoneeseeni
synkkä ilme kasvoillaan,
tai kun yllättäen auto suistuu eteeni moottoritiellä,
tiedän selkäytimessäni,
että nimenomaan se ei-minnekään menemiseen käytetty aika
tulee tukemaan minua paljon enemmän
kuin kaikki se aika Bhutanissa tai Pääsiäissaarilla säntäillessäni.
Olen aina matkustelija --
elantoni riippuu siitä --
mutta matkustamisen kauneus on siinä,
että sen avulla voi tuoda pysähtyneisyyttä
maailman menoon ja hälinään.
Menin kerran lentokoneeseen Frankfurtissa, Saksassa,
ja nuori saksalaisnainen istui viereeni
ja ryhtyi rupattelamaan kanssani
noin puolen tunnin ajaksi,
sitten hän vain kääntyi ympäri
ja istui hievahtamatta 12 tuntia.
Hän ei kertaakaan katsonut videota,
kertaakaan koskenut kirjaan, tai kertaakaan alkanut nukkua,
hän vain istui paikoillaan,
ja osa hänen selkeydestään ja rauhastaan siirtyi hyvin elävästi minuunkin.
Olen huomannut, että nykyään yhä useammat pyrkivät tietoisesti
avartamaan elämäänsä.
Jotkut menevät mustien aukkojen lomakohteisiin,
joissa he kuluttavat päivittäin satoja dollareita
jättääkseen kännykkänsä ja kannettavansa
vastaanottotiskille.
Jotkut tuntemani ihmiset, sen sijaan että he ennen yöunia
kävisivät läpi viestinsä
tai tarkistaisivat Youtuben,
laittavatkin vain valot pois ja kuuntelevat hieman musiikkia
ja he huomaavat nukkuvansa paljon paremmin
ja heräävänsä hyvin levänneinä.
Olin kerran niin onnekas,
että pääsin ajamaan Los Angelesin takana oleville jylhille vuorille,
jossa suuri runoilija ja laulaja
ja kansainvälinen kuuluisuus Leonard Cohen
harjoitti useita vuosia munkin elämäntyyliä
Mount Baldyn Zen -keskuksessa.
Enkä ollut kovinkaan yllättynyt,
kun hänen 77-vuotiaana julkaisemansa levy,
jolle hän tieten tahtoen antoi epäseksikkään nimen "Old Ideas",
meni listaykköseksi 17 maassa,
ja viiden kärkikaartiin yhdeksässä muussa.
Mielestäni meissä on jotain, joka kaipaa
sitä intensiteettiä ja syvyyttä, jota saamme tällaisista ihmisistä,
jotka uhraavat aikaa ja vaivaa istuakseen toimettomina.
Ja mielestäni monet meistä aistivatkin,
minä ainakin aistin sen,
että seisomme lähes kiinni valtavassa ruudussa,
ja kaikki on äänekästä ja täpötäynnä,
ja kaikki muuttuu joka sekunti,
ja se ruutu on elämämme.
Ja että ainoastaan astumalla taaksepäin, ja vielä vähän kauemmas taaksepäin,
ja pysymällä aloillamme
voimme alkaa ymmärtää, mitä tapahtuu,
ja nähdä laajemman kuvan.
Ja jotkut tekevät sen puolestamme menemällä ei-minnekään.
Niinpä kiihdytyksen aikakautena
mikään ei vedä vertoja hitaudelle.
Ja hajamielisyyden aikakautena
mikään ei ole yhtä suuri luksus kuin keskittyminen.
Ja jatkuvan liikkeen aikakautena
mikään ei ole yhtä kiireellistä kuin toimettomuus.
Joten, jos haluat mennä lomalle
Pariisin, Havaijille tai New Orleansiin,
nautit siitä varmaan suuresti.
Mutta jos haluat palata kotiin eloisana ja täynnä uutta toivoa,
maailmaan rakastuneena,
siinä tapauksessa kannattaa harkita ei-minnekään menemistä.
Kiitos.
(Suosionosoituksia)