Jsem celoživotní cestovatel.
Už jako malý kluk
jsem přišel na to, že by bylo levnější
jít na internátní školu v Anglii
než na nejlepší školu skoro za rohem domu mých rodičů v Kalifornii.
Takže už od doby, kdy mi bylo devět,
jsem několikrát ročně sám létal
přes Severní pól, abych se dostal do školy.
A samozřejmě, čím víc jsem létal, tím víc jsem se do létání zamiloval,
takže sotva jsem odmaturoval na střední škole,
začal jsem prostírat stoly,
abych mohl každé roční období svého 18. roku života strávit
na jiném kontinentu.
A tak jsem, skoro nevyhnutelně, začal psát o cestování,
takže se spojilo příjemné s užitečným.
A opravdu mi začalo připadat, že když se vám poštěstí
procházet se kolem tibetských chrámů plných zapálených svíček
nebo po pobřeží Havany
se vší tou hudbou okolo,
mohli byste ty zvuky a zcela čisté nebe
a odlesky modravého oceánu
přinést svým přátelům domů,
stejně jako vnést trochu kouzla
a jasnosti do vlastního života.
Tedy až na to, jak všichni víte,
že jedna z prvních věcí, které se na cestách naučíte,
je že to nikde není kouzelné, dokud se na to nepodíváte správnýma očima.
Přiveďte naštvaného muže do Himálaje
a začne si stěžovat na jídlo.
Zjistil jsem, že nejlepší způsob,
jak si vypěstovat pozornější a shovívavější pohled,
bylo, trochu překvapivě,
nechodit nikam a zůstat na místě.
Jistě, stát na jednom místě je přesně ten způsob, jak získat to,
po čem mnoho z nás touží v našich zrychlených životech: přestávku.
Byl to ovšem také jediný způsob,
který jsem našel, jak protříbit množství svých zkušeností
a udělat si pořádek v budoucnosti i minulosti.
K mému velkému překvapení
jsem tedy zjistil, že nejít nikam
bylo přinejmenším stejně vzrušující jako cesta do Tibetu nebo na Kubu.
A tím nechozením nikam nemám na mysli nic strašlivějšího
než pár minut denně
nebo pár dní každé roční období
nebo dokonce, jak to někteří dělají,
pár let během života,
kdy se zklidníte natolik,
abyste zjistili, co vás pohání kupředu,
abyste si vybavili, v čem spočívá vaše nejopravdovější štěstí,
a abyste si zapamatovali, že někdy
živobytí a žití
míří opačným směrem.
A ano, je to přesně to, co nám starší a moudřejší
říkají ve všech kulturách už stovky let.
Je to stará myšlenka.
Už před více jak 2 000 let nám stoikové připomínali,
že to nejsou naše zkušenosti, co tvoří naše životy,
ale to, co s nimi provedeme.
Představte si hurikán, který se náhle prožene vaším městem
a ze všeho udělá hromadu trosek.
Jeden člověk z toho bude do konce života mimo.
Ale jiný, dost možná i jeho bratr, se cítí téměř osvobozen
a rozhodne se, že je to skvělá příležitost, jak začít život od nuly.
Úplně stejná událost,
ale naprosto odlišné reakce.
Neexistuje dobré ni zlé, jak nám v Hamletovi říká Shakespeare,
to rozhoduje až naše mysl.
A přesně to jsem zažil jako cestovatel.
Před 24 lety jsem podnikl naprosto mysl otevírající cestu
napříč Severní Koreou.
Trvala však jen pár dní.
Když jsem pak nikam nejel, vrátil jsem se tam ve své mysli,
snažil se to pochopit, najít pro to ve svém myšlení místo,
které přetrvalo již 24 let
a zůstane tam nejspíš navěky.
Jinými slovy, na této cestě jsem viděl fascinující věci,
ale jen čas strávený v klidu
mi dovolil přeměnit je v přetrvávající nadhled.
A někdy si myslím, že se tak moc našeho života
odehrává uvnitř našich hlav,
v paměti nebo představivosti nebo vysvětlování či v domněnkách,
že kdybych chtěl opravdu změnit svůj život,
musel bych začít se změnou svého myšlení.
A opět, není to žádná novinka.
Shakespeare a stoikové nám to řekli před stovkami let.
Ale Shakespeare nikdy nemusel vyřídit 200 mailů denně.
(Smích)
Stoikové, tedy co tak vím, nebyli na Facebooku.
My všichni víme, že v našich „životech na vyžádání“
jsme jedním z nejžádanějších
my sami.
Kdekoli se nacházíme, ve dne v noci,
naši šéfové, spammeři a rodiče nás mohou zastihnout.
Sociologové zjistili, že v současnosti
Američané pracují méně hodin než před 50 lety,
ale připadají si, jak kdyby pracovali více.
Máme víc a víc věcí, které nám šetří čas,
ale občas to vypadá, že toho času je méně a méně.
Můžeme snadněji kontaktovat více lidí
z nejvzdálenějších koutů planety,
ale někde v tom procesu
ztrácíme kontakt se sebou.
A co mě jako cestovatele překvapilo asi nejvíce,
bylo to, že to jsou často ti stejní lidé,
kteří nám umožnili dostat se kamkoli,
kdo nemají v plánu někam jít.
Jinými slovy, přesně ti,
kdo vytvořili ty technologie,
které boří stará omezení,
jsou ti nejmoudřejší, kteří znají důležitost omezování,
i co se technologií týče.
Jednou jsem navštívil ředitelství Googlu
a viděl jsem všechno to, o čem jste kdy slyšeli:
indoorové domy na stromech, trampolíny,
zaměstnance, kteří mohou 20 % své placené pracovní doby
využívat, jak se jim zlíbí, kam se jim zatoulá představivost.
Co mě ale zaujalo ještě víc,
zatímco jsem čekal, až mi vystaví digitální visačku,
byl jeden Googler, který mi vyprávěl o programu,
jenž měl začít učit mnoho, mnoho Googlerů,
kteří se věnují józe, jak se stát jejími instruktory.
A jiný Googler mi vyprávěl o knize, kterou plánoval napsat,
o vnitřním vyhledávači
a o způsobech, jak věda empiricky prokázala,
že bytí v klidu nebo meditování
nejen povede k lepšímu zdraví nebo jasnějšímu myšlení,
ale i k emoční inteligenci.
V Silicon Valley mám dalšího známého,
který je vskutku jedním z nejhlasitějších obhájců
moderních technologií,
je to vlastně jeden ze zakladatelů magazínu Wired, Kevin Kelly.
Kevin svou poslední knihu o moderních technologiích
napsal bez smartphonu, notebooku či televize.
Jako hodně lidí v Silicon Valley
bedlivě pozoruje,
jak mu internetový šábes –
což je 24 nebo 48 hodin týdně,
kdy je naprosto offline –
pomáhá zorientovat se
a získat odstup, než se zase připojí online.
Jednou z věcí, kterou nám technologie nedávají,
je vědomí, jak technologie využívat nejlépe.
A když už je řeč o šábesu,
podívejte se na Desatero přikázání.
Jen pro jednu frázi se tam používá sloveso „světit“:
den sváteční, šábes.
Když se podívám do židovské svaté knihy Tóry,
nejdelší kapitola je o šábesu.
A všichni víme, že to je ten největší luxus,
mít prostor.
Ve spoustě hudebních skladeb je pauza nebo odmlka,
která skladbě dodává krásu a výraz.
U sebe vím, že jako spisovatel
se často pokouším nechat na stránce dostatek volného místa,
aby čtenář mohl dokončit mé myšlenky a věty,
aby se jeho představivost mohla volně rozvíjet.
Ve fyzickém světě se mnoho lidí,
když na to mají, pochopitelně,
snaží najít místo na venkově, druhý domov.
Nikdy jsem na toto nezačal spořit,
ale občas si uvědomím, že kdykoli jen chci,
mohu najít druhý domov v čase, když už ne v prostoru,
prostě tak, že si vezmu den volna.
A nikdy to není snadné, protože ať už dělám cokoli,
přespříliš se děsím toho,
co se na mě sesype druhý den.
Někdy si říkám, že bych se radši vzdal masa, sexu nebo vína,
než možnosti zkontrolovat si e-maily.
(Smích)
V každém ročním období se snažím vzít si tři dny volna,
ale část mého Já se cítí provinilá, že doma nechám svou nebohou ženu
a že budu ignorovat všechny ty zdánlivě veledůležité e-maily
od mých šéfů
a že možná zmeškám oslavu narozenin svých přátel.
Ale jakmile se dostanu na opravdu klidné místo,
uvědomím si, že jedině tím, že půjdu právě sem,
budu moci se svou ženou, šéfy a přáteli
sdílet vše nové, tvůrčí a radostné.
Jinak bych jim jen
vnucoval své vyčerpání a roztěkanost,
což by nepomohlo nikomu.
Když mi tedy bylo 29,
rozhodl jsem se přetvořit celičký svůj život
tak, že nepůjdu nikam.
Jednoho večera jsem se vracel z kanceláře,
bylo už po půlnoci, seděl jsem v taxíku, jeli jsme přes Times Square,
a já si náhle uvědomil, že spěchám všude možně tak moc,
že už nikdy nedoženu svůj vlastní život.
A to můj život vypadal
skoro přesně tak, jak jsem si ho jako malý vysnil.
Měl jsem zajímavé přátele i kolegy,
měl jsem hezký byt na rohu Park Avenue a 20. ulice,
měl jsem fascinující práci, psal jsem o světových záležitostech,
ale nikdy jsem se od toho všeho neodloučil dost na to,
abych vnímal své myšlenky –
abych opravdu porozuměl tomu, zda jsem opravdově šťastný.
Vyměnil jsem tedy svůj život snů
za jednoduchý pokoj v uličkách japonského Kjóta,
což bylo místo, které na mě dlouho působilo silnou
a vskutku záhadně přitažlivou silou.
Už jako dítěti mi připadalo,
že to místo poznávám, kdykoli jsem se podíval na obraz Kjóta.
Věděl jsem to, ještě než jsem se podíval.
Je to ale také
nádherné město obklopené kopci
s více než 2 000 chrámů a svatyní,
kam lidé chodili pobýt v klidu déle jak 800 let.
A krátce poté, co jsem se tam přestěhoval, jsem skončil tam, kde jsem teď.
Se svou ženou, dříve i dětmi,
ve dvoupokojovém bytě uprostřed ničeho,
kde nemáme kolo, auto
ani televizi, které bych rozuměl.
A stále musím své milované podporovat
jako novinář a spisovatel o cestování,
takže to asi není úplně ideální pro povýšení v práci,
kulturní nadšení
či společenskou rozmanitost.
Ale uvědomil jsem si, že mi to dává to, čeho si cením nejvíce.
Tedy dny
a hodiny.
Nemusel jsem tu nikdy použít mobilní telefon.
Skoro nikdy se tu nemusím dívat na hodinky,
a každé ráno, když vstávám,
se přede mnou den rozprostírá
jako otevřená louka.
A když se život vytasí se svými nemilými překvapeními,
a to vytasí, nejednou,
až do mého pokoje vkročí lékař
s vážným výrazem,
nebo až auto přede mnou na dálnici najednou dostane smyk,
vím, cítím to v kostech,
že to je právě čas, který jsem strávil nechozením nikam,
co mě podrží víc
než veškerý čas strávený v Bhútánu nebo na Velikonočním ostrově.
Vždy budu cestovatel –
závisí na tom mé živobytí –
ale jedna z krás cestování je,
že vám umožňuje do pohybu a ruchu světa
vnést trochu klidu.
Jednou jsem ve Frankfurtu, v Německu nasedl do letadla
a vedle mě si sedla mladá Němka
a zapředla se mnou velmi přátelskou konverzaci
zhruba na půl hodinky.
A pak se prostě otočila
a seděla v klidu po 12 hodin.
Nezapla si obrazovku před sebou,
nevytáhla knihu, ani si nezdřímla,
prostě tiše seděla
a něco z jejího pokoje a klidu se přeneslo i na mě.
Všiml jsem si, že stále více a více lidí úmyslně podniká opatření,
kterými zkouší získat prostor ve svých vlastních životech.
Někteří navštěvují rekreační střediska,
kde utratí stovky dolarů za noc
za to, že při příjezdu na recepci
odevzdají telefon a notebook.
Další lidé, které znám, místo čtení zpráv
nebo koukání na YouTube
před spaním
prostě zhasnou světla a poslouchají hudbu
a zjišťují, že spí mnohem lépe
a probouzejí se odpočatější.
Kdysi se mi poštěstilo
přijet do vysokých a temných hor za Los Angeles,
kde báječný básník a zpěvák
a mezinárodní lamač srdcí Leonard Cohen
žil a mnoho let pracoval jako mnich na plný úvazek
v zenovém centru Mount Baldy.
Ani v nejmenším mě nepřekvapilo,
že se jeho deska, kterou vydal v 77 letech
a kterou úmyslně pojmenoval velice nesexy jako „Staré nápady“,
umístila na přední příčce žebříčku v 17 zemích světa
a v první pětce v dalších devíti zemích.
Něco v nás podle mě křičí
po pocitu důvěrnosti a hloubky, kterou čerpáme od lidí jako je on.
Kteří si umí udělat čas být v klidu.
Podle mě máme dojem, já tedy určitě,
že stojíme pět centimetrů od obrovské obrazovky,
která je hlučná a přeplácaná
a mění se každou vteřinu.
A ta obrazovka je naším životem.
A jen když o krok ustoupíme a pak ještě dál
a budeme chvíli stát,
teprve pak uvidíme, co to všechno znamená.
Zachytíme celý obraz.
A pár lidí to pro nás udělalo tím, že nikam nešli.
V době zrychlování však
nic není náročnější, než jít pomalu.
V době rozptylování
není většího luxusu, než dávat pozor.
A v době neustálého pohybu
není nic důležitější, než zůstat v klidu.
Další dovolenou můžete strávit
v Paříži nebo na Havaji nebo v New Orleans.
A vsadím se, že si to užijete.
Ale jestli se chcete vrátit domů živí a plní čerstvé naděje,
zamilováni do světa,
myslím, že byste mohli chtít zvážit nechození nikam.
Děkuji vám.
(Potlesk)