Цял живот пътешествам.
Още като дете
изчислих, че ще излезе по-евтино,
ако уча в пансион в Англия,
вместо в най-доброто училище в квартала близо до семейния ни дом в Калифорния.
И така, още от 9-годишна възраст
летях сам самичък няколко пъти годишно
над Северния полюс, за да ходя на училище.
И, естествено, колкото повече летях, толкова повече обичах да летя,
затова в седмицата, през която завърших гимназия,
се хванах на работа да почиствам масите в заведения,
за да мога да прекарам всеки сезон от 18-тата си година
на различен континент.
И така, почти неизбежно, станах пътуващ писател,
комбинирайки работата и удоволствието в едно.
Тогава започнах да усещам, че ако човек има достатъчно късмет
да се разхожда из осветените от свещи храмове на Тибет
или да се скита по крайбрежните улици на Хавана,
а музиката да го залива отвсякъде,
може да пренесе тези звуци, безкрайното кобалтово небе
и разбиващите се вълни на синия океан
при своите приятели у дома,
както и да пренесе малко вълшебство
и яснота в собствения си живот.
Освен това, както знаете,
едно от първите неща, които научаваш, когато си на път,
е, че не можеш да видиш вълшебното, ако не си настроил своя взор.
Ако качиш някой сърдитко на Хималаите,
той ще започне да се оплаква от храната.
Най-неочаквано открих,
че най-добрият начин да настроя очите си да бъдат по-внимателни
и оценяващи заобикалящото,
е да не пътувам за никъде, а просто да стоя неподвижно.
Именно в състоянието на покой много от нас получават това,
за което копнеем и жадуваме в нашия живот на бързи обороти – почивка.
За мен това е и единственият начин
да успея да пресея редуващите се образи на моите преживявания
и да осмисля бъдещето и миналото.
И така, за моя огромна изненада,
открих, че непътуването за никъде,
е също толкова вълнуващо, колкото пътуването до Тибет или Куба.
Под непътуване за никъде имам предвид съвсем постижимото
отделяне на няколко минути на ден
или няколко дни всеки сезон
или дори, както правят някои,
няколко години от живота,
за да останеш в покой достатъчно дълго,
за да откриеш какво те вълнува най-много,
да си спомниш къде се крие най-изконното ти щастие
и да си припомниш, че понякога
изкарването на прехраната и прекарването на живота ти
сочат в противоположни посоки.
Разбира се, това е нещо, което векове наред ни повтарят
мъдреците от всяка духовна традиция.
Това е стара идея.
Преди повече от 2 хилядолетия стоиците ни напомнят,
че не опитът определя живота ни,
а това, което правим с него.
Представете си, че вашият град е пометен от ураган
и че всичко в него е изравнено със земята.
Някой ще бъде травматизиран за цял живот.
Но друг, може би дори неговият брат, ще се почувства почти освободен
и ще реши, че има уникалната възможност да започне живота си начисто.
Едно и също събитие,
но коренно различни реакции.
Няма добро или лошо, както ни казва Шекспир в „Хамлет“,
нашето мислене го прави такова.
И точно това показва моят опит на пътешественик.
Преди 24 години се отправих на най-паметното пътуване в живота ми –
из Северна Корея.
Пътуването продължи едва няколко дни.
Това, което направих с него, преживявайки го в състояние на покой,
в опит да го разбера и да намеря място за него в мислите си,
продължава вече 24 години
и вероятно ще продължи до края на живота ми.
С други думи, пътуването ми донесе някои удивителни картини,
но едва миговете на покой
ми позволиха да ги превърна в трайни прозрения.
Понякога си мисля, че толкова голяма част от живота ни
протича в главите ни,
чрез спомени или въображение или интерпретации или размишления,
че ако наистина искам да променя живота си,
най-добре е да започна като променя ума си.
Всичко това не е нещо ново;
затова Шекспир и стоиците говорят за него още преди векове,
но Шекспир не е получавал по 200 имейла на ден.
(Смях)
А и доколкото ми е известно, стоиците не са имали профил във Facebook.
Знаем, че в нашия живот по заявка
едно от нещата, което не ни достигат,
сме самите ние.
Където и да сме, по всяко време на денонощието
нашите шефове, податели на нежелана поща и родители могат да стигнат до нас.
Социолозите са установили, че през последните години
американците работят по-малко часове, отколкото преди 50 години,
но се чувстваме така, сякаш работим повече.
Имаме все повече спестяващи времето устройства,
но понякога ни се струва, че имаме все по-малко време.
Можем все по-лесно да се свързваме с хората
в най-далечните кътчета на света,
но понякога в този процес
загубваме контакта със самите себе си.
Една от най-големите изненади за мен като пътешественик
беше да открия, че често именно хората,
които са ни дали възможност да стигнем някъде,
се стремят да не отиват никъде.
С други думи, именно хората,
които са създали технологиите,
преодоляващи много от ограниченията на миналото,
са най-мъдрите по отношение на нуждата от граници,
дори когато става въпрос за технологии.
Веднъж посетих централата на Google
и видях всичко това, за което много от вас са чували –
къщите на дървета в сградата, батутите, служителите,
разполагащи свободно с 20 процента от работното си време,
за да може въображението им да се развихри.
Но това, което ме впечатли най-вече,
беше, че докато чаках да ми издадат дигиталния пропуск,
един от служителите на Google ми разказваше за програмата,
която предстоеше да стартира за обучаване на много други служители,
практикуващи йога, за да станат инструктори по йога,
а друг служител ми сподели за книгата, която предстоеше да напише
за вътрешната търсачка
и за начините, по които науката показва емпирично,
че състоянието на покой или медитацията
могат да ни донесат не само по-добро здраве или по-ясна мисъл,
но и емоционална интелигентност.
Имам друг приятел в Силициевата долина,
който е един от най-убедителните поддръжници
на най-новите технологии
и е един от основателите на сп. „Wired“ – Кевин Кели.
Кевин написа последната си книга за новите технологии
без смартфон или лаптоп или телевизор у дома си.
И като много други в Силициевата долина,
той прави всичко възможно да спазва
това, което някои наричат „Събота без Интернет".
Това е 24- или 48-часов период седмично
без да влизате в Интернет,
за да можете да развиете чувството
на ориентация и мярка, необходимо, когато отново сте в Интернет.
Нещо, което може би технологиите невинаги са ни давали,
е чувството как да използваме най-мъдро тези технологии.
И когато говорим за съботния ден,
погледнете Десетте Божи заповеди –
има само една дума в тях, за която се използва прилагателното „свят“
и тя е съботния ден.
Разглеждайки свещената книга на евреите – Тора –
видях, че най-дългата глава в нея е посветена на шабат.
Всички ние знаем, че разполагаме с този огромен лукс:
празното пространство.
В много музикални произведения именно паузата
придава тяхната красота и форма.
И като писател знам,
че често се опитвам да вмъкна много празно пространство на страницата,
за да може читателят да завърши моите мисли и изречения
и въображението му да бъде оставено на свобода.
Естествено във физическия свят много хора, стига
да разполагат със средствата,
биха се опитали да си купят втори дом в провинцията.
Никога дори не съм започвал да разполагам с подобни средства,
но понякога си напомням, че стига да поискам, по всяко време
мога да имам свой втори дом във времето, ако не в пространството,
като си взема почивен ден.
Това никога не е лесно, защото винаги когато го сторя, прекарвам
повечето време в притеснения за
това, което ще ми се изсипе на главата на следващия ден.
Мисля си, че е по-добре да откажа месото, секса или виното,
отколкото възможността да проверявам пощата си.
(Смях)
Всеки сезон се опитвам да се отдам на уединение в продължение на три дни,
но част от мен се чувства виновна, че съм оставил бедничката ми жена сама
и че игнорирам всички привидно неотложни имейли
от моите шефове,
както и че вероятно ще пропусна рождения ден на някой приятел.
Но когато се озова на място с пълна тишина,
осъзнавам, че само чрез това пътуване
ще разполагам с нещо ново, творческо или забавно, което да споделя
с жена ми, шефовете или приятелите ми.
Защото в противен случай
те трябва да търпят моето изтощение или разсеяност,
което не е нищо добро.
И така, на 29-годишна възраст
реших да прекроя живота си
в светлината на неходенето никъде.
Една вечер се прибирах от офиса,
беше след полунощ, пътувах с такси през Таймс Скуеър
и изведнъж осъзнах, че препусках толкова бързо,
че не смогвах да догоня своя живот.
Бе станало така, че животът ми тогава
наподобяваше това, за което си бях мечтал като малко момче.
Имах наистина интересни приятели и колеги,
чудесен апартамент на Парк авеню и 20-та улица.
Имах, поне според мен, удивителна работа, пишейки по международни теми,
но никога не можех да се отделя достатъчно от тях,
за да чуя мислите си –
или, по-скоро да разбера дали бях наистина щастлив.
И така, изоставих живота на мечтите си
за стаичка на отдалечена улица от центъра на Киото в Япония,
място, което от дълго време
ме привличаше със загадъчна сила.
Още като дете
разглеждайки картина на Киото, усещах, че го разпознавам;
знаех, че е той, още преди очите ми да се спрат на картината.
Но, както знаете, Киото
е и красив град, заобиколен от хълмове,
по които са накацали над 2000 храмове и светилища,
в които хората се отдават на покой вече повече от 800 години.
Съвсем скоро след като се преместих, се озовахме където сме и до днес
с жена ми, по-рано и с децата,
в двустаен апартамент по средата на нищото,
където нямаме колело, кола,
телевизия на разбираем език
и все още се налага да издържам любимите ми хора
като пътуващ писател и журналист,
така че очевидно това не е идеалът за кариерно развитие
или културни преживявания
или социални развлечения.
Но осъзнах, че ми дава най-ценното за мен,
а това са дни
и часове.
Тук никога не ми се налага да ползвам мобилен телефон.
Почти никога не ми се налага да си поглеждам часовника
и всяка сутрин, когато се събудя,
пред мен се е ширнал целият ден
като открита ливада.
И когато животът ни поднесе някоя от неприятните си изненади,
както се случва неведнъж,
когато докторът влезе в стаята ми
с мрачно изражение
или някоя кола изведнъж завие рязко пред моята на магистралата,
усещам в мозъка на костите си,
че времето, прекарано в покой,
ще ми даде сила да устоя много повече,
отколкото времето на бясна надпревара в Бутан или на Великденските острови.
Винаги ще съм пътешественик –
така изкарвам прехраната си –
но една от красотите на пътуването е,
че ти позволява да внесеш покой
в движението и суматохата на света.
Веднъж се качих на самолет във Франкфурт в Германия.
До мен седна млада германка,
с която проведохме много дружелюбен разговор
в продължение на около 30 минути,
след което тя се обърна на другата страна
и остана в покой в продължение на 12 часа.
Нито веднъж не пусна видео монитора,
не извади книга, дори не заспа,
просто стоеше неподвижна
и нещо от нейната яснота и спокойствие наистина се прехвърли върху мен.
Забелязвам все повече хора, които съзнателно вземат мерки напоследък
да се опитват да отворят пространство в живота си.
Някои отиват на курорти без мобилни комуникации,
където харчат стотици долари на нощ,
за да предадат своя телефон и лаптоп
на рецепцията при пристигането си.
Познавам хора, които преди лягане,
вместо да проверяват съобщенията си
или да гледат YouTube,
просто угасват светлините и слушат музика,
откривайки, че спят много по-добре
и се събуждат много по-освежени.
Веднъж имах късмета
да шофирам сред високите, тъмни планини зад Лос Анджелис,
където дълги години живее и твори
великият поет, певец
и международен любимец Ленард Коен като монах
в Дзен центъра „Маунт Болди“.
Не бях особено учуден,
когато албумът му, който издаде на 77 години
и който съзнателно озаглави „Стари идеи“ - име, което не е секси,
достигна първо място в класациите в 17 страни,
и попадна в първата петорка в още 9.
Мисля, че нещо в нас крещи
за чувството на интимност и дълбочина, което получаваме от такива хора,
които отделят време и усилия, за да се отдадат на покоя.
Мисля също така,че много от нас имат усещането,
аз твърдо имам такова,
че стоим на няколко сантиметра от огромен екран,
страшно е шумно и претъпкано,
картината се сменя всяка секунда,
и този екран е животът ни.
Едва когато направим крачка назад, а след това и още една,
и останем неподвижни,
можем да започнем да виждаме какво означава платното
и да видим голямата картина.
Шепа хора правят това вместо нас, като не ходят никъде.
Затова, във века на бързите обороти
няма нищо по-ободряващо от забавяне на темпото.
И във века на отвличането на вниманието,
няма по-голям лукс от това да обръщаш внимание.
И във века на постоянното движение,
няма нищо по-неотложно от това да преминеш в състояние на покой.
Можете да прекарате следващата си ваканция
в Париж, на Хаваите или в Ню Орлиънс;
обзалагам се, че ще си прекарате чудесно.
Но ако искате да се върнете вкъщи живи и изпълнени с нова надежда,
влюбени в света,
може би бихте пробвали да обмислите варианта да не пътувате за никъде.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)