Звідки ви?
Настільки просте питання,
однак в наш час, звісно, на прості запитання
даються ще складніші відповіді.
Люди завжди запитують мене, звідки я родом,
і очікують, що я скажу: "З Індії",
і вони, до певної міри, абсолютно праві, оскільки на 100%
в мені тече індійська кров, а мої предки дійсно походять з Індії.
Щоправда, я не прожив там жодного дня.
Я не можу сказати ні одного слова
хоча б на одному з більш, ніж 22 000 діалектів цієї мови.
Тому я не думаю, що заслужив право
називати себе індійцем.
А якщо питання "Звідки ви?"
означає "Де Ви народились, виросли та здобули освіту?",
тоді я абсолютно з тієї кумедної маленької країни,
знаної як Англія,
хоч я й поїхав з Англії, як тільки
здобув вищу освіту,
і з самого малку
був єдиною дитиною у всіх класах,
котра не набула вигляду класичних англійських героїв,
змальованих у наших підручниках.
Але якщо питання "Звідки Ви?"
означає "Де Ви сплачуєте податки?
Куди ходите до лікаря чи стоматолога?",
тоді я, радше, зі Сполучених Штатів,
адже я вже 48 років тут,
від самого малечку.
Однак, протягом усіх цих років,
я змушений носити з собою таку маленьку рожеву картку
із зеленими смугами вздовж мого лиця,
що ідентифікує мене як іноземця.
Власне, що довше я там жив, то більше ним почувався.
(Сміх)
Та якщо питання "Звідки Ви?"
означає "Яке місце западає Вам глибоко в душу,
і де Ви намагаєтесь провести більшість свого часу?",
в такому випадку я - японець,
оскільки бував так довго, як міг
протягом останніх 25 років в Японії.
Хоча всі ці роки я був там з туристичною візою
і цілком впевнений, що небагато японців
хотіли б бачити мене одним з них.
І сказав я це все, аби наголосити на тому,
наскільки старомодним та однозначним
є моє походження,
адже коли я потрапляю до Гонконгу, Сіднею, або Ванкувера,
здебільшого діти, яких я зустрічаю,
є більш інтернаціональні та мультикультурні, ніж я.
І в них є один дім, що асоціюється з батьками,
інший - з їхніми коханими,
а третій - пов'язаний з місцем, де їм доводиться бувати,
четвертий - з місцем їхніх мрій,
та багато інших місць попри це.
І все життя вони проводитимуть, збираючи частинки
різноманітних місць, та складатимуть їх разом
в єдиний вітраж.
Дім для них є дійсно незавершеним проектом.
Наче проект, до якого вони постійно додають
покращення, вдосконалення та виправлення.
І для більшості з нас
дім, насправді, все менше асоціюється з клаптиком землі,
а радше, скажімо, з частинкою душі.
Якщо раптом хтось мене запитає: "Де твій дім?"
Я подумаю про мою кохану, або ж про близьких друзів,
чи про пісні, які мандрують зі мною, де б я не був.
І я завше так почувався,
але направду зрозумів, чим є дім для мене,
кілька років тому, коли підіймався сходами
у будинку моїх батьків у Каліфорнії,
я подивився через вікна у вітальні,
і побачив, що ми оточені 20-метровим полум'ям,
однією з тих лісових пожеж, які регулярно лютують
на схилах Каліфорнії та в інших схожих місцях.
Три години потому вогонь перетворив
мій дім і кожнісіньку річ в ньому,
крім мене, в попіл.
Коли я прокинувся наступного ранку,
то спав на підлозі у свого друга,
і єдине в світі, що я мав, була зубна щітка,
яку я саме придбав в цілодобовому супермаркеті.
Звісно, якщо б тоді хтось мене спитав:
"Де твій дім?",
я б не зміг буквально вказати на жодну фізичну конструкцію.
Моїм домом мало бути все те, що я ніс всередині себе.
Я вважаю, що в багатьох випадках - це приголомшливе звільнення.
Бо коли народились мої дідусь та бабуся,
вони мали досить чітке уявлення дому,
відчуття спільноти, навіть певне відчуття неприязні,
привите їм від народження,
і в них не було значних шансів вийти поза ці уявлення.
І тепер, принаймні дехто з нас, може обрати своє власне відчуття дому,
створити свій образ спільноти,
спроектувати самовідчуття, і творячи це,
можливо, трохи вийти за межі
чорно-білих поділів
часів наших дідів та бабусь.
Не випадково президент
найсильнішої нації на Землі - наполовину кенієць,
вихований в Індонезії,
а його швагро має китайсько-канадське походження.
Кількість людей, що живуть не в своїх країнах,
зараз сягає 220 мільйонів,
і це майже неймовірне число,
Тобто це означає, якщо взяти все населення Канади
та все населення Австралії,
тоді ще раз все населення Австралії
разом з Канадою
і помножити надвоє,
у вас все одно буде менше людей, ніж тих, що належать
до цього величезного мігруючого племені.
А кількість тих, хто живе поза
категоріями національних держав, зростає настільки швидко,
зокрема до 64 мільйонів за останніх 12 років,
що скоро нас буде більше, ніж американців.
Ми вже репрезентуємо п'яту за величиною націю на Землі.
Фактично у найбільшому місті Канади, Торонто,
середньостатистичний житель сьогодні
є іноземцем, народженим у зовсім іншій країні.
Я завжди відчував, що краса перебування в оточенні іноземців
полягає у тому, що це весь час додає тобі бадьорості.
Ти не можеш приймати нічого як належне.
Мандрівка для мене є чимось на кшталт закоханості,
адже раптово всі твої відчуття "вмикаються".
Несподівано ти стаєш відкритим до потаємних схем світу.
Справжнє відкриття полягає, як говорив Марсель Пруст,
не в тому, щоб побачити нові горизонти,
а щоб поглянути на них новими очима.
Звісно, коли у тебе - нові очі,
тоді навіть старі обрії, навіть твій дім
стає чимось іншим.
Багато з тих, хто живе не у своїй країні, -
біженці, які ніколи не хотіли покидати домівки
і щосили прагнуть повернутися додому.
Для деяких щасливчиків серед нас
епоха переміщення приносить нові запаморочливі можливості.
Безсумнівно, коли я мандрую,
особливо до великих міст світу,
пересічна особа, яку я зустрічаю,
може виявитись, скажімо, наполовину кореянкою, наполовину німкенею,
котра живе у Парижі.
Коли вона зустрічає хлопця, котрий є наполовину тайцем,
наполовину канадійцем з Единбургу,
вона бачить в ньому споріднену душу.
І усвідомлює, що ймовірно, з ним вона має значно більше спільного,
ніж з будь-ким іншим у всій Кореї чи Німеччині.
Отож, вони стають друзями. Вони закохуються.
Переїжджають у Нью-Йорк.
(Сміх)
Або Единбург.
І маленька дівчинка, яка з'являється внаслідок їхнього союзу,
звісно буде не з Кореї чи Німеччини,
з Франції чи Тайланду, або з Шотландії чи Канади,
або навіть з США, натомість вона буде
чудовим поєднанням усіх цих місць, яке постійно вдосконалюється.
І можливо, те, в який спосіб
ця молода жінка мріє про світ,
пише про світ, думає про світ,
могло б бути зовсім іншим,
оскільки це виходить з такої майже безпрецедентної
суміші культур.
Те, звідки ти походиш, відтепер є менш важливим,
ніж те, куди прямуєш.
Все більше й більше з нас закорінюються у майбутньому
чи теперішньому часі, ніж у минулому.
А дім, як ми знаємо, є не лише місцем,
де тобі судилось народитися.
Це місце, де ти стаєш собою.
Та все ж
є одна проблема з переміщенням,
це те, що дійсно важко почати відносини,
коли ти у стані невизначеності.
Декілька років тому я помітив, що в мене назбирався
один мільйон миль в польотах з United Airlines.
Ви всі чудово знаєте цю божевільну систему:
6 днів пекла, 7-ий - отримуєте безкоштовно.
(Сміх)
Власне, я почав думати, що дійсно
переміщення є хорошим в сенсі умиротворення,
і можна прийти до цього, якщо розглядати його в перспективі.
Вісім місяців після того, як згорів мій будинок,
я випадково зустрівся з другом, який вчителює в місцевій школі,
Він сказав: "Маю для тебе ідеальне місце".
"Справді?", - перепитав я. Я завжди радше скептичний,
коли люди говорять подібне.
"Справді, - продовжував він, -
тільки 3 години їзди автомобілем звідси,
не надто дорого,
і, швидше за все, не схоже ні на що, де ти раніше мешкав".
Хм. Я був трішки заінтригований. "Ну і що це?"
"Ну, - тут мій друг почав затинатися та бурмотіти -
ну, власне, це католицький притулок".
Це була неправильна відповідь.
Я провів 15 років в англіканських школах,
тому мені було більш, ніж досить псалтирів та хрестів на все життя.
Власне, на кілька життів.
Та мій друг запевнив мене, що ані він,
ні більшість його студентів не є католиками,
проте кожної весни він проводив там заняття.
І поки тривало його навчання, навіть найбільш невгамовний,
15-літній каліфорнійський хлопець, передозований тестостероном,
потребував лише 3 дні у тиші,
і щось у ньому остигло та очистилось.
Він знайшов себе.
Я подумав, все, що підходить для 15-літнього хлопця,
повинно спрацювати й для мене.
Отож, я сів в авто, і проїхав 3 години на північ
вздовж узбережжя,
дороги спорожніли та повужчали,
далі я звернув на ще вужчий шлях,
майже без покриття, який звивався 3 км
до вершини гори.
Коли я вийшов з авто,
повітря пульсувало.
Місцина була абсолютно тихою,
але ця тиша не полягала у відсутності шуму.
Радше це було щось на зразок енергії або оживання.
Біля моїх ніг розкинулось величне, непорушне блакитне плато
Тихого океану.
Довкола мене було 320 гектарів дикого сухого чагарника.
Я спустився до кімнати, в якій мав ночувати.
Невелика, проте надзвичайно комфортна,
у ній було ліжко і крісло-гойдалка,
довгий стіл та ще довші венеціанські вікна
з виглядом на невеликий приватний обнесений стіною сад,
а також 370 метрів золотої трави пампасів,
що спускались до моря.
Я сів і почав писати,
писати, і ще раз писати,
попри те, що приїхав туди, щоб втекти від свого письмового стола.
Перш ніж я підвівся, минуло 4 години.
Настала ніч,
я вийшов на прогулянку під цією величезною перевернутою
сільничкою зірок, я міг бачити задні вогні автомобілів,
що зникають за мисами в 20-ти кілометрах на південь.
Насправді виглядало так, наче мої турботи вчорашнього дня
зникають.
Наступного дня, коли я прокинувся
серед відсутності телефонів, телевізорів та лептопів,
здавалось, ніби дні тягнулись тисячу годин.
Насправді, це була повнота свободи, яку я пізнав у мандрах,
хоч водночас глибоко відчувалось, наче я вдома.
Я не релігійна людина,
тому не ходив на літургії.
Я не просив монахів про наставництво.
А лише прогулювався вздовж монастирської дороги
і надсилав листівки дорогим мені людям.
Я дивився на хмари,
і робив те, що для мене зазвичай найважче за все, -
я не робив нічого.
Я повертався до цього місця,
і помітив, що найважливішу роботу я робив саме тут,
непомітно, просто сидячи спокійно,
і, безсумнівно, прийшов до найбільш важливих рішень
у той спосіб, в який ніколи б не зміг,
розриваючись між останнім імейлом та наступною зустріччю.
Я подумав, що щось в мені
дійсно вже давно благало про тишу,
та я, звісно, цього не чув,
тому що занадто метушився.
Я був наче божевільний, який вдягає пов'язку на очі,
а тоді скаржиться, що він нічого не бачить.
Мені пригадалась одна чудова фраза
Сенеки, яку я вивчив ще в дитячому віці,
в ній він говорить так: "Бідним є не той,
хто має мало, але той, хто прагне мати більше".
Звісно, я не пропоную
нікому з аудиторії йти в монастир.
Не це важливо.
Та я переконаний, що лише зупинившись на мить,
ти можеш побачити, куди йти.
Лише виходячи зі свого життя та світу,
ти можеш побачити, що для тебе найважливіше,
і знайти дім.
Я помітив, що зараз багато людей
свідомо вирішують сидіти в тиші протягом 30 хвилин
щоранку, просто збираючись з думками,
в одному кутку кімнати без технічних приладів,
або бігати щовечора,
або залишати мобільний вдома,
коли вони йдуть на довгу розмову з другом.
Переміщення - це дивовижний привілей,
що дозволяє нам робити багато такого, про що наші дідусі та бабусі
навіть не могли мріяти.
Однак переміщення має значення
тільки тоді, коли ви маєте дім, куди повернутись.
А дім - це, звісно, не те
місце, де ви спите.
Це місце, де ви твердо стоїте.
Дякую.
(Оплески)