Var kommer du ifrån?
Det är en så enkel fråga,
men i dessa tider medför enkla frågor förstås
allt mer komplicerade svar.
Folk frågar mig alltid var jag kommer ifrån,
de förväntar sig att jag ska svara Indien,
och de har helt rätt på så sätt att 100 procent
av mitt blod och mina förfäder kommer från Indien.
Men jag har inte levt en enda dag av mitt liv där.
Jag kan inte säg ett enda ord
på något av dess 22,000 dialekter.
Så jag tycker inte jag har förtjänat rätten
att kalla mig själv indier.
Och om "Var kommer du ifrån?"
innebär "Var föddes du, var uppfostrades du och var gick du i skola?"
då är jag i så fall helt och hållet från det lilla, skojiga landet
vi känner som England,
förutom att jag flyttade från England så snart jag
fullföljt min universitetsutbildning,
och under tiden jag växte upp
var jag den enda killen i klassen
som inte började likna de klassiska, engelska hjältarna
som vi läste om i våra läroböcker.
Och om "Var du är ifrån?"
innebär "Till vilket land betalar du skatt?
I vilket land går du till läkaren eller tandläkaren?"
i så fall är jag väldigt mycket från USA,
och har varit det under 48 år,
sedan jag var ett litet barn.
Men under många av dessa år
har jag varit tvungen att bära med mig detta lilla, roliga, rosa kort
med gröna ränder som går över mitt ansikte,
som identifierar mig som en permanent utlänning.
Jag känner mig faktiskt mer utländsk ju längre jag lever där.
(Skratt)
Och om "Var kommer du ifrån?"
innebär "Vilket ställe når längst in i ditt väsen
eller var har du spenderat mest av din tid"?
så är jag från Japan,
eftersom jag varit där så mycket som möjligt
under de senaste 25 åren.
Men under alla dessa år har jag varit där på ett turistvisum,
och jag är rätt säker på att få japaner
skulle betrakta mig som en av dem.
Jag säger allt detta enbart för att poängtera
hur pass gammalmodig och okomplicerad
min bakgrund är,
för när jag reser till Hongkong, Sydney eller Vancouver
så är de flesta ungdomar jag träffar
mycket mer internationella och multikulturella än jag.
De har ett hem som förknippas med deras föräldrar,
men ett annat som förknippas till deras partner,
och ett tredje som kanske är förknippat med stället de råkar vara på,
och ett fjärde som kan förknippas med deras drömmars ställe,
och kanske många därutöver.
Och under hela livet kommer de ta fragment från
många olika platser och foga samman dem
till ett helt mosaikfönster.
"Hemma" är för dem en pågående process.
Det är som ett projekt till vilket de konstant tillför
uppgraderingar, förbättringar och justeringar.
För allt fler av oss
har vårt hem allt mindre att göra med en bit mark
än en bit av själen, skulle man kunna säga.
Om någon plötsligt frågar mig, "Var är ditt hem?",
då tänker jag på min käresta eller mina bästa vänner
eller sångerna som reser med mig var än jag är.
Jag har alltid känt på detta sätt,
men jag insåg den verkliga innebörden
för några år sedan när jag gick uppför trapporna
i mitt föräldrahem i Kalifornien.
Jag tittade genom fönstren i vardagsrummet
och såg att vi var omringade av 20 meter höga eldflammor,
en av de löpeldar som regelbundet härjar
på Kaliforniens sluttningar och på många andra ställen.
Tre timmar senare hade elden förvandlat
mitt hem, och allt som fanns inuti det
förutom mig själv, till aska.
När jag vaknade upp följande morgon
på golvet hos en vän,
var min enda ägodel en tandborste
som jag köpt på en nattöppen stormarknad.
Om någon skulle ha frågat mig då,
"Var är ditt hem?"
så kunde jag inte bokstavligen ha pekat på någon fysisk byggnad.
Mitt hem måste vara allt det som jag bar omkring inuti mig.
På så många sätt tyckte jag att detta var en otrolig befrielse.
När mina mor- och farföräldrar föddes,
så hade de i princip sin hemkänsla,
sin samhällstillhörighet och till och med sin känsla av fiendskap
tilldelade när de föddes,
och de hade inte så stor möjlighet att stiga utanför dessa ramar.
Nuförtiden kan åtminstone vissa av oss välja var vi känner oss hemma,
skapa vår samhällstillhörighet,
skapa vår identitet, och när vi gör detta
kanske ta ett steg bortom
några av de svartvita gränserna
från våra mor- och farföräldrars tidsålder.
Det är inget sammanträffande att presidenten
i den starkaste nationen i världen är halvkenyan,
delvis uppfostrad i Indonesien
och har en svåger som är kines-kanadensare.
Antalet människor som lever i andra länder än det egna
uppgår nu till 220 miljoner,
och det är en nästan ofattbar siffra,
men det innebär att om du tog Kanadas hela befolkning
och Australiens hela befolkning
och sedan Australiens befolkning igen
och dessutom Kanadas igen
och sedan fördubblade siffran,
så skulle du fortfarande ha mindre människor än de
som tillhör denna "flytande folkstam."
Det antal av oss som lever utanför
den gamla kategorins länder ökar så snabbt,
med 64 miljoner enbart under de senaste 12 åren,
att snart finns det fler av oss än det finns amerikaner.
Vi representerar redan den 5:e största nationen i världen.
Faktum är att i Kanadas största stad, Toronto,
är medelinvånaren nuförtiden vad som förut brukade kallas
en utlänning, någon som är född i ett helt annat land.
Jag har alltid känt att skönheten med att vara omgiven av "det främmande"
är att det gör dig klarvaken.
Du kan inte ta något för givet.
Att resa är för mig, lite grann som att vara förälskad,
för plötsligt är alla dina sinnen påslagna.
Plötsligt är du öppen för de dolda tankemönstren i världen.
Den verkliga upptäcktsresan, som Marcel Proust en gång sade,
består inte av att se nya vyer,
men att se med nya ögon.
Och förstås, när du ser med nya ögon
kommer även de gamla vyerna, till och med ditt hem
att förvandlas till något annorlunda.
Många av de människor som bor i länder utanför det egna
är flyktingar som aldrig ville lämna sina hem
och som längtar efter att återvända hem.
Men för de lyckosamma av oss,
så tror jag att denna tidsålder av rörelse, medför uppfriskande möjligheter.
När jag är på resande fot,
särskilt i de större städerna i världen,
kommer den typiska personen jag träffar nuförtiden
att vara, till exempel, en halvkoreansk, halvtysk ung kvinna
som bor i Paris.
Så snart hon träffar en halv-thai,
halvkanadensisk kille från Edinburgh,
så känner hon igen sig i honom.
Hon inser att hon troligen har mer gemensamt med honom
än med någon som är helt och hållet korean eller tysk.
Så de blir vänner. De blir blir förälskade.
De flyttar till New York.
(Skratt)
Eller Edinburgh.
Den lilla flickan som blir frukten av deras förbund
är förstås inte korean eller tysk
fransk eller thai, skotsk eller kanadensisk
eller ens amerikan, men en underbar
och konstant föränderlig blandning av alla dessa ställen.
Möjligen kommer det sätt
som denna unga kvinna drömmer om världen,
skriver om världen, tänker om världen
att vara något annorlunda,
eftersom det kommer från denna blandning av kulturer
som saknar motstycke.
Var du kommer ifrån nu har mycket mindre betydelse
än vart du är på väg.
Alltfler av oss är lika rotade i framtiden
eller i nutiden som i dåtiden.
Och vi vet att hemma inte bara är det ställe
där du råkade födas.
Det är stället där du blir dig själv.
Och ändå,
finns det ett stort problem med rörelse,
och det är att det är mycket svårt att finna mening
när du är "mitt i luften."
För några år sedan, märkte jag att jag hade samlat
en miljon resepoäng på enbart United Airlines.
Ni känner alla till det där galna systemet,
sex dagar i helvetet, du får den sjunde dagen gratis.
(Skratt)
Jag började faktiskt tänka att
rörelse är bara lika bra som den känsla av stillhet
som du kan frambringa för att sätta det i ett perspektiv.
Åtta månader efter mitt hus brann ner,
så råkade jag träffa en vän som var lärare på ett lokalt gymnasium,
och han sade, "Jag vet det perfekta stället för dig."
"Verkligen?" sade jag. Jag är alltid lite skeptisk
då folk säger sådana saker.
"Ja, verkligen," fortsatte han,
"det är bara tre timmars bilfärd dit,
det är inte alls så dyrt,
och det är troligen inte likt något annat ställe du tidigare besökt."
"Hmm." Jag började nu bli lite nyfiken.
"Tja...". Nu mumlade och harklade sig min vän.
"Tja, det är faktiskt ett katolskt eremitboende."
Det var fel svar.
Jag hade spenderat 15 år i en anglikansk skola,
så jag hade fått tillräckligt med psalmer och kors för resten av livet.
För åtskilliga liv, till och med.
Men min vän försäkrade mig om att han inte var katolik,
inte heller de flesta av hans elever,
men han tog dem med dit varje vår.
Det visade sig, att till och med en mycket rastlös, distraherad,
testosteron-förvirrad 15-årig pojke från Kalifornien
bara behövde spendera tre dagar i tystnad där
för att något inom honom skulle lugna sig och klarna.
Han hittade sig själv.
Då tänkte jag att, "Allt som fungerar för en 15-årig pojke
bör fungera för mig med."
Så jag satte mig i bilen och körde tre timmar norrut
längs kusten,
och vägarna blev tommare och smalare.
Sedan svängde jag in på en ännu smalare väg,
knappt asfalterad, som slingrade sig i tre kilometer
upp mot toppen av ett berg.
När jag steg ur bilen
kände jag att luften vibrerade.
Stället vilade i absolut tystnad,
men tystnaden var inte frånvaron av oväsen.
Det var en närvaro av någon slags energi eller vederkvickelse.
Och framför mina fötter fanns det mäktiga, blå
Stilla havet.
Runtomkring mig fanns 300 hektar vild, torr snårskog.
Jag gick ner till rummet där jag skulle sova.
Litet men i högsta grad bekvämt.
Det hade en säng och en gungstol
och ett långt bord samt ett ännu längre panoramafönster
ut mot en liten, privat, inhägnad trädgård,
och sedan 350 meter av gyllene pampasgräs
som sökte sig mot havet.
Jag satte mig ner och jag började skriva,
och jag skrev och skrev
fastän jag tänkt komma dit för att slippa ifrån mitt skrivbord.
När jag slutligen steg upp hade fyra timmar passerat.
Mörkret hade fallit
och jag gick ut under den stjärnbeströdda himlen,
och jag kunde se baklyktor på bilar
försvinna runt uddarna 20 kilometer söderut.
Det kändes sannerligen som att gårdagens bekymmer
bara försvann.
Nästa dag vaknade jag upp
i frånvaron av telefoner, TV och laptopar,
och dagarna tycktes sträcka ut sig i tusen timmar.
Det var verkligen som all den frihet jag känner när jag reser,
men på samma gång som en stark känsla av att komma hem.
Jag är ingen religiös person
så jag gick inte till gudstjänsterna.
Jag frågade inte munkarna om vägledning.
Jag tog bara långa promenader längs klostervägen
och skickade vykort till dem jag älskar.
Jag tittade på molnen
och gjorde det som för mig vanligtvis är det svåraste av allt;
absolut ingenting.
Jag fortsatte att åka tillbaka till detta ställe
och insåg att jag gjorde mitt viktigaste arbete där,
osynligt, genom att sitta stilla.
Jag kom definitivt fram till mina viktigaste beslut
som inte tidigare var möjligt då jag rusade
från det senaste mejlet till nästa möte.
Jag började fundera på om något inom mig
hade ropat efter stillhet,
men förstås kunde jag inte höra det
eftersom jag rusade runt så mycket.
Som en galning som sätter på sig en ögonbindel
och sedan klagar på att han inte kan se något.
Jag tänkte på det underbara ordspråket
som jag hade hört som liten pojke i Seneca,
som lyder så här, " Fattig är inte den
som har lite utan den som aldrig kan få nog."
Jag föreslår såklart inte
att alla här ska gå i kloster.
Det är inte min poäng.
Jag tror dock att det är enbart genom att stanna upp
som du kan se vart du ska gå.
Det är bara genom att stiga utanför ditt liv och din fysiska
verklighet som du kan iaktta det du bryr dig allra mest om
och hitta ett hem.
Jag har märkt att många människor nuförtiden
tar ett aktivt beslut att sitta stilla i 30 minuter
varje morgon, bara för att samla sig själva
i ett hörn av rummet, utan någon elektronik,
eller så tar de en joggingtur,
eller lämnar sina mobiler hemma
när de ska träffa en vän för en lång pratstund.
Rörelse är ett fantastiskt privilegium,
och det tillåter oss att göra så mycket som våra mor- och farföräldrar
inte ens kunde drömma om.
Men rörelse har, sist och slutligen,
bara en mening om du har ett hem att återvända till.
"Hemma" är ju förstås
inte bara det ställe där du sover.
Det är stället där du står.
Tack.
(Applåder)