De unde ești?
O întrebare atât de simplă,
dar în vremuri ca acestea, întrebările simple
au răspunsuri tot mai complicate.
Pe mine toată lumea mă întreabă de unde sunt,
așteptându-se să zic India.
Și pe bună dreptate, dat fiind că 100%
din sângele meu și strămoșii sunt din India.
Doar că nu am trăit nici măcar o zi acolo.
Nu cunosc nici măcar un cuvânt
din cele peste 22.000 de dialecte de acolo.
Deci nu prea cred că mi-am câștigat dreptul
de-a mă numi indian.
Iar dacă „de unde ești”
înseamnă „unde te-ai născut, unde ai crescut și unde ai fost educat?”,
sunt cu totul din acea țărișoară caraghioasă
numită Anglia,
doar că am părăsit Anglia îndată ce mi-am terminat
studiile preuniversitare
și în toată perioada aceasta
eram singurul copil din toate clasele în care am învățat
care nu arăta ca și eroii englezi clasici
reprezentați în manuale.
Dacă „de unde ești?”
înseamnă „unde-ți plătești taxele,
unde mergi la medic, la dentist?”,
sunt categoric din Statele Unite,
și asta e așa de 48 de ani,
de când eram copil mic.
Doar că, ani la rând,
a trebuit să port la mine acest ciudat card roz
cu linii verzi ce trec peste poză,
care mă identifica fiind un străin cu reședință permanentă.
De fapt, cu cât trăiesc mai mult acolo, cu atât mă simt mai străin.
(Râsete)
Dacă „de unde ești?”
înseamnă „care-i locul cel mai apropiat de suflet,
unde încerci să-ți petreci cel mai mult timp?”,
atunci sunt japonez
pentru că, în ultimii 25 de ani,
am trăit cât am putut în Japonia.
Doar că în toți acești ani am fost acolo cu viză turistică
și sunt sigur că nu sunt mulți japonezi
care m-ar considera unul de-al lor.
Spun toate astea pentru a accentua
cât de demodate și directe
îmi sunt rădăcinile,
căci dacă merg la Hong Kong, Sydney sau Vancouver,
majoritatea celora cu care mă întâlnesc
sunt mult mai internaționali și multi-culturali decât mine.
Au un cămin după părinți,
dar altul după parteneri,
un al treilea în locul în care se află pe moment,
al patrulea, legat de locul unde visează să fie
și multe altele.
Și toată viața vor lua aceste bucăți
din multe locuri diferite și le vor îmbina
într-un întreg ca de sticlă colorată.
Patria pentru ei e o lucrare în desfășurare,
un proiect la care adaugă constant
noutăți, îmbunătățiri și corecturi.
Pentru tot mai mulți,
acasă are de-a face mai puțin cu o bucată de pământ,
decât, s-ar putea spune, cu o bucată din suflet.
Dacă sunt întrebat brusc: „Unde ți-e patria?”,
mă gândesc la iubita mea, la prietenii cei mai apropiați
sau la melodiile ce călătoresc cu mine oriunde aș fi.
Și tot timpul aveam acest sentiment,
dar mi s-a arătat cu adevărat
cu câțiva ani în urmă, când urcam scările
în casa părintească din California,
privind pe fereastra camerei de zi
am văzut că în jurul nostru erau flăcări de 20 de metri,
unul dintre incendiile ce se abat regulat
peste dealurile Californiei și peste multe alte locuri.
În trei ore focul mi-a redus la cenușă
absolut tot căminul,
în afară de mine.
A doua zi, când m-am trezit –
am dormit pe podea, în casa unui prieten –
singura mea posesiune era periuța de dinți
pa care tocmai o cumpărasem într-un supermarket non-stop.
Sigur, dacă mă întreba cineva:
„Unde ți-e casa?”,
chiar că nu putem indica nicio clădire.
Casa mea trebuia să fie orice duceam cu mine, în interior.
Și în multe privințe, cred că asta e o ușurare fantastică.
Pentru că pe vremea când s-au născut bunicii,
ei au avut un simț puternic al căminului,
al comunității, chiar și al dușmăniei
implantate din start,
de care nu aveau mari șanse de a se debarasa.
Astăzi însă, cel puțin unii dintre noi ne putem alege singuri patria,
ne putem crea comunitatea,
modela simțul de sine și, făcând asta,
putem, poate, să depășim
unele linii de demarcație
ale epocii bunicilor noștri.
Nu-i de mirare că președintele
celei mai puternice națiuni din lume e pe jumătate kenian,
a copilărit în parte în Indonezia
și are un cumnat chinezo-canadian.
Numărul persoanelor care trăiesc în țări străine
a ajuns la 220 de milioane,
un număr greu de imaginat.
Dacă se ia întreaga populație a Canadei
și a Australiei,
și încă o dată toată populația Australiei
și a Canadei,
și se dublează numărul obținut,
tot nu se ajunge la numărul populației
acestui mare trib migrator.
Numărul celor ca mine,
care trăiesc în afara statului-națiune originar a crescut atât de repede,
de la 64 de milioane acum 12 ani,
încât în curând vom fi mai mulți decât americanii.
Deja suntem pe locul cinci mondial ca număr de locuitori.
De fapt în Toronto, cel mai mare oraș al Canadei,
locuitorul mediu azi e ceea ce numeam străin,
persoană născută într-o altă țară.
Întotdeauna am avut sentimentul că frumusețea de-a fi înconjurat de străini
îți deschide ochii.
Nu poți considera nimic că ți se cuvine.
Pentru mine a călători e ca și cum aș fi înamorat
pentru că, brusc, toate simțurile sunt în alertă.
Brusc, ești conștient de tiparele secrete ale lumii.
Adevărata călătorie a descoperirii, după cum a spus faimosul Marcel Proust,
nu constă în a vedea locuri noi,
ci în a privi cu ochi noi.
Și sigur, odată ce ai ochi noi,
chiar și locurile vechi, chiar și propria patrie
apare diferit.
Mulți dintre cei care trăiesc pe pământ străin
sunt refugiați care nu au plecat de bunăvoie
și duc dorul întoarcerii acasă.
Dar pentru cei norocoși,
cred că epoca mobilității aduce posibilități revigorante.
Cu siguranță, călătorind,
mai ales în marile orașe ale lumii,
persoana tipică pe care o întâlnesc azi
va fi, să zicem o tânără femeie jumătate coreeană, jumătate germană
și care trăiește la Paris.
Și când îl întâlnește pe tipul din Edinburgh,
jumătate thailandez, jumătate canadian,
îl recunoaște ca de-al ei.
Își dă seama că, probabil, are mult mai multe în comun cu el
decât cu coreenii și germanii la un loc.
Așa că se împrietenesc. Se îndrăgostesc.
Și se mută la New York.
(Râsete)
Sau Edinburgh.
Și fetița ce se va naște din uniunea lor
sigur că nu va fi nici coreeană, nici nemțoaică,
nici franțuzoaică, thailandeză, scoțiancă sau canadiancă,
nici chiar americancă, ci un minunat melanj
în perpetuă evoluție al tuturor acelor locuri.
Și probabil că tot ce visează,
scrie, gândește despre lume
acea tânără femeie
va fi ceva diferit
pentru că vine din acest melanj aproape fără pereche,
de culturi diferite.
În ziua de azi, de unde vii e mai puțin important
decât încotro te îndrepți.
Tot mai mulți suntem axați pe viitor
sau în prezent la fel de tare ca în trecut.
Iar patria, știm, nu e doar locul
în care e dat să ne naștem.
E locul în care devii tu însuți.
Și totuși,
e o mare problemă cu mobilitatea asta,
e foarte greu să te încrezi în tine
când ești în aer.
Acum câțiva ani, am calculat că am făcut
un milion de mile doar cu United Airlines.
Cunoașteți cu toții sistemul dement
de șase zile de iad pentru o zi de libertate.
(Râsete)
Am început să realizez
că mobilitatea e bună doar atât timp
cât îți dă un sentiment de liniște pe care îl poți pune în perspectivă.
La opt luni după ce mi-a ars casa,
am dat de un prieten care preda într-un liceu din zonă.
Mi-a zis: „Am găsit locul perfect pentru tine.“
„Chiar?” – sunt totdeauna un pic sceptic
când mi se spun astfel de lucruri.
„Pe bune” – a continuat el –
„e doar la trei ore de mers cu mașina,
nu e foarte scump
și poate nu seamănă cu alte locuri.”
„Hmm”. Începeam să fiu un pic intrigat. „Ce fel de loc e?”
„Păi...” Aici prietenul a ezitat.
„De fapt e o mănăstire catolică”.
Răspuns greșit.
Petrecusem 15 ani din viață în școli anglicane,
așa că avusesem parte de cântări și crucifixe să-mi ajungă toată viața.
De fapt pentru mai multe vieți.
Dar prietenul m-a asigurat că el nu e catolic,
nici majoritatea elevilor nu sunt,
totuși, îi duce acolo în fiecare primăvară.
Și făcând asta, chiar și cel mai neastâmpărat, neatent
și chinuit de testosteron californian de 15 ani,
după doar trei zile de tăcere
ceva se calmează în el și se clarifică.
Se regăsește pe sine.
Mi-am zis: „Tot ce merge la un băiat de 15 ani
trebuie să meargă și la mine.”
Așa că m-am urcat în mașină și am mers trei ore spre nord,
de-a lungul coastei.
Șoseaua era tot mai pustie și mai îngustă,
apoi am luat-o pe o potecă și mai îngustă,
doar pavată, ce șerpuia două mile
în sus spre vârful unui munte.
Când am coborât din mașină,
am simțit că aerul parcă pulsa.
În tot locul domnea o liniște deplină,
dar liniștea nu era absența zgomotului.
Era de fapt prezență unui fel de energie sau impuls.
Iar la picioarele mele se oglindea tăcut și albastru
marele Ocean Pacific.
Mă înconjurau 320 de hectare de tufăriș sălbatic și uscat.
Am coborât în camera în care urma să dorm.
Mică, dar eminamente confortabilă,
avea un pat, balansoar,
o masă mare și o fereastră și mai mare
ce dădea spre o grădinuță privată împrejmuită
și apoi 360 de metri de iarbă aurie de pampas
ce cobora până la mare.
M-am așezat și am început să scriu.
Și am tot scris
chiar dacă mă dusesem acolo ca să scap de birou.
M-am ridicat după patru ore.
Se făcuse noapte
și am ieșit sub puzderia de stele ce presăra bolta cerească.
Vedeam luminile farurilor mașinilor
ce dispăreau după dealuri la 12 mile spre sud.
Și chiar că aveam senzația că toate temerile zilei ce-a trecut
au dispărut.
A doua zi, trezindu-mă
fără telefoane, televizor și laptop,
mi se părea că ziua are mii de ore.
Era toată libertatea pe care o simțeam când călătoream,
dar și sentimentul profund și că am ajuns acasă.
Nu sunt o persoană religioasă,
așa că nu am participat la slujbe.
Nu le-am cerut sfatul călugărilor.
M-am plimbat doar pe drumul mănăstirii
și am trimis vederi celor dragi.
Am privit norii
și am făcut ceea ce îmi e de obicei cel mai greu,
adică nimic.
Am început să revin în acel loc
și am remarcat că îmi făceam acolo cea mai importantă treabă,
invizibil, doar stând în liniște
și luând cele mai importante decizii
așa cum nu puteam niciodată
când goneam de la ultimul e-mail la următoarea întâlnire.
Am început să cred că ceva din mine
sigur striga după liniște,
dar sigur, nu puteam să aud
fiindcă alergam prea mult.
Eram ca un zănatic care își pune ochelari de cal
și apoi se plânge că nu vede nimic.
Și mi-am reamintit minunata zicală
pe care am auzit-o pe când eram copil,
zicala lui Seneca ce sună așa:
„Nu cel care are puțin e sărac, ci acela care tânjește după mai mult.”
Sigur, nu vreau să spun
ca toți de aici să meargă la o mănăstire.
Nu ăsta e țelul.
Dar cred că doar dacă oprești mișcarea
poți vedea încotro să o iei.
Și doar ieșind din ritmul cotidian
poți să-ți vezi prioritățile absolute
și poți găsi un cămin.
Am observat mai nou foarte mulți oameni
care își găsesc conștient 30 de minute în care să stea în liniște
în fiecare dimineață, doar ei
într-un colț al camerei fără aparaturi,
sau care merg să fugă în fiecare seară,
sau care nu își iau celularele
când ies la o discuție mai lungă cu un prieten.
Libertatea de mișcare e un privilegiu fantastic,
ne permite să facem foarte multe lucruri
pe care bunicii noștri nici nu le visau.
Dar mișcarea, în cele din urmă,
are sens doar dacă ai un cămin la care să te întorci.
Iar căminul, desigur,
nu e doar locul în care dormi.
E locul în care stai drept.
(Mulțumesc)
(Aplauze)