Honnan jöttél?
Milyen egyszerű kérdés,
de mégis, manapság az egyszerű kérdésekre
érkeznek a legbonyolultabb válaszok.
Sokszor megkérdezik, honnan jöttem;
azt gondolják, hogy Indiából,
és persze annyiban teljesen igazuk van,
hogy a vérvonalam, az őseim mind indiaiak.
Kivéve, hogy egyetlen napot sem éltem ott.
Egy árva szót sem beszélek
a több mint 22 000 dialektusból.
Úgy érzem, nincs igazán jogom
indiainak hívni magam.
És ha a "honnan jössz?"
azt jelenti, hogy hol születtél, nevelkedtél, jártál iskolába,
akkor teljes mértékben abból a kis országból származom,
amit Angliaként ismerünk,
eltekintve attól, hogy eljöttem onnan,
amint befejeztem a főiskolát.
És gyerekkoromban végig
én voltam az egyetlen gyerek az osztályban,
aki nem hasonlított a klasszikus angol hősökre,
akiket a tankönyvekben láttunk.
És ha a "honnan jössz?"
azt jeleni, hol fizetsz adót,
hova jársz orvoshoz, fogorvoshoz,
akkor igazából amerikai vagyok
és voltam az elmúlt 48 évben,
kicsi gyerekkorom óta.
Mellékes, hogy eközben végig
egy kis rózsaszín kártyát kellett magamnál tartanom,
zöld vonalakkal az arcképemen,
hogy mindenki tudja: idegen vagyok.
Igazából minél többet élek ott, annál idegenebbnek érzem magam.
(Nevetés)
És ha a "honnan jössz?"
azt jelenti, melyik hely él igazán a szívedben,
hol szeretnél a legtöbb időt tölteni,
hát akkor japán vagyok,
mert az elmúlt 25 évben annyi időt töltöttem ott,
amennyit csak tudtam.
Részletkérdés, hogy mindezalatt turistavízummal közlekedtem,
és gyanítom, hogy nem sok japán
tartana közéjük valónak.
Mindezt csak azért mondom, hogy lássátok,
mennyire hagyományos és egyszerű
háttérrel rendelkezem,
mert ha elmegyek Hong Kongba, vagy Sydney-be, vagy Vancouverbe,
ott olyan gyerekeket látok,
akik még nálam is vegyesebb multikulturális gyökerekkel rendelkeznek.
Az egyik otthonuk a szüleikhez kötődik,
a másik a társukhoz,
a harmadik lehet, hogy oda, ahol épp élnek,
a negyedik a hely, amiről álmodnak,
és rengeteg van még.
Az egész életük arról szól,
hogy számtalan különböző hely darabjaiból
egy színes rózsaablakot állítsanak össze.
Számukra az otthon mindig épül.
Mint egy alkotás, amihez mindig hozzáadnak,
fejlesztenek, javítgatnak.
Sokunk számára
az otthon kevésbé szól egy darab földről,
sokkal inkább egy darab lélekről, mondhatnánk.
Ha valaki hirtelen megkérdezi, "hol az otthonod?",
a kedvesemre gondolok, vagy a barátaimra,
a dalokra, amelyeket mindenhová magammal viszek.
Mindigis így éreztem,
de igazán akkor tudtam azonosulni ezzel,
amikor pár éve egyszer felfelé lépcsőztem
a szüleim házában, Kaliforniában,
kinéztem az ablakon,
és tízméteres lángokat láttam.
Egyike volt a gyakori erdőtüzeknek,
amelyek Californiában és hasonló helyeken rendszeresen pusztítanak.
Három óra alatt az egész otthonom,
és minden, ami benne volt,
engem kivéve, porrá égett.
Másnap, amikor felébredtem,
egy barátomnál aludtam a földön,
és egyetlen tulajdonom egy fogkefe volt,
amit egy éjjel-nappaliban vettem.
Természetesen ha akkor valaki megkérdezi,
"hol az otthonod?"
szó szerint képtelen lettem volna egy anyagi létesítményre mutatni.
Az volt az otthonom, amit belül magammal vittem.
Sok szempontól ez hatalmas felszabadulás, azt gondolom.
Mert amikor a nagyszüleim megszülettek,
adott volt számukra az otthon-érzés,
a közösség, még az ellenségek is,
születésüktől fogva,
és nem nagyon volt esélyük kilépni abból a körből.
Manapság legalább egy részünk megválaszthatja az otthonát,
megteremtheti a közösségi érzést,
alakíthatja az önképét, és ezzel
talán egy kicsit túlléphet
nagyapáink korának
fekete-fehér világán.
Nem véletlen,
hogy a legerősebb nemzet elnöke félig kenyai,
részben Indonéziában nevelkedett,
és van egy kínai-kanadai sógora.
Az idegen országban élők száma
mostmár közelíti a 220 milliót,
hihetetlen nagy szám.
Ez azt jelenti, hogy ha Kanada teljes lakosságát vesszük,
és hozzáadjuk egész Ausztráliát,
majd Ausztrália lakosait mégegyszer,
és teljes Kanadát mégegyszer,
majd mindezt megszorozzuk kettővel,
még mindig kevesebb emberünk van,
mint ennek a hatalmas, vándorló törzsnek.
Rohamosan nő azok száma,
akik a régi nemzeti-állami kategóriákon kívül esnek:
64 millióval az elmúlt 12 évben,
így hamarosan többen leszünk, mint az amerikaiak.
Már most a Föld ötödik legnagyobb nemzete vagyunk.
Tulajdonképpen Kanada legnagyobb városában, Torontóban
az átlagos lakos ma már az, akit régen
idegennek tekintettek: valaki, aki teljesen más országban született.
Mindig úgy éreztem, hogy az idegen környezet szépsége abban rejlik,
hogy ébreségre késztet.
Semmit nem tekinthetsz adottnak.
Az utazás számomra egy kicsit olyan, mint a szerelem,
mert hirtelen minden érzéked bekapcsol.
Hirtelen ráhangolódsz a világ titkos mintáira.
Az igazi felfedezőúthoz, Marcel Proust híres idézete szerint,
nem más tájakra van szükség,
hanem új szemekre.
És persze ha új szemmel tudsz nézni
a régi dolgokra, akkor az otthonod is
átalakul.
A hazájukat elhagyók közül
sokan menekültek, akik nem akartak eljönni onnan,
és hazavágynak.
De a szerencsések számára, szerintem,
a vándorlás kora fantasztikus új lehetőségeket nyit.
Az biztos, hogy ha utazom,
főleg a világ nagyvárosaiba,
akkor leginkább olyanokkal találkozom,
mint mondjuk egy félig koreai, félig német fiatal nő,
aki Párizsban él.
Ha ő találkozik egy félig thai,
félig kanadai fiatal sráccal Edinburgh-ból,
azt magához hasonlónak tartja.
Rájön, hogy valószínűleg több a közös kettejükben,
mint bárkivel, aki csak koreai, vagy csak német.
Összebarátkoznak. Szerelmesek lesznek.
New Yorkba költöznek.
(Nevetés)
Vagy Edinburgh-ba.
És a kislány, aki a kapcsolatból születik,
természetesen nem lesz koreai, sem német,
vagy francia, sem kanadai, thai, vagy skót,
de még csak nem is amerikai,
hanem egy folyamatosan formálódó keveréke ezeknek a helyeknek.
Minden, amit ez a fiatal lány
a világról álmodik,
ír, gondol,
valami más lehet,
mert ebből a csaknem példátlan kulturális
egyvelegből származik.
Hogy honnan jössz, az ma már kevésbé számít,
mint hogy merre tartasz.
Egyre többünket határozza meg a jövő
vagy a jelen, legalább annyira, mint a múlt.
Az otthon, mint tudjuk, nem csupán az a hely,
ahol épp születtél.
Az a hely, ahol önmagaddá válhatsz.
És mégis,
van egy nagy gond a költözködéssel,
mégpedig az, hogy nehéz otthon érezni magad
a levegőben.
Pár évvel ezelőtt észrevettem, hogy összegyűlt
másfél millió km-em csak a United Arilines-nál.
Tudjátok, van ez az agyament rendszer:
hat nap a pokolban, a hetediket ingyen kapod.
(Nevetés)
Arra jutottam,
hogy igazából a mozgás csak annyira jó,
mint amennyi állandóságot bele tudsz vinni, hogy kontrasztba kerüljön.
Nyolc hónappal azután, hogy a házam leégett,
összefutottam egy barátommal, aki a helyi középsuliban tanított,
és azt mondta: "Megtaláltam neked a tökéletes helyet".
"Tényleg?" kérdeztem. Mindig kétkedve fogadom,
ha az emberek ilyesmiket mondanak.
"Igen, tényleg", folytatta,
"csak 3 órányira van autóval,
nem túl drága,
és ilyen helyen valószínűleg nem laktál még soha."
"Hm." Lassan érdekelni kezdett a dolog. "Miről van szó?"
"Nos..." -- és itt kezdett hebegni-habogni az ismerősöm --
"Igazából ez egy katolikus kolostor."
Rossz válasz volt.
15 évet töltöttem anglikán iskolákban,
úgyhogy egy életre elég volt az énekeskönyvekből és feszületekből.
Sőt, több életre is.
De a barátom megnyugtatott, hogy ő sem katolikus,
a tanítványai nagy része sem,
de mégis minden tavasszal elviszi ide az osztályát.
Ahogy ő mondta, itt még a legizgágább, legfigyelmetlenebb,
tesztoszeron-túltengéses 15 éves kaliforniai fiúnak is
elég volt három napot itt töltenie, csendben,
és valami lenyugodott benne, kitisztult.
Megtalálta önmagát.
Arra gondoltam, hogy ha ez a dolog bejött egy tizenötéves fiúnak,
akkor biztos nekem is jó lesz.
Így hát autóba ültem, és 3 órát utaztam északra
a part mentén.
Az utak egyre üresebbek és szűkebbek lettek,
majd egy még keskenyebb, alig burkolt
ösvényre jutottam, ami további három kilométeren keresztül
kígyózott a hegycsúcs felé.
Amikor kiszálltam az autóból,
lüktetett a levegő.
Az egész hely teljes csendbe burkolózott,
de a csend nem a zaj hiányát jelentette.
Inkább egyfajta energia, éledés jelenlétét.
Alattam a hatalmas, nyugodt kék tömeg,
a Csendes-óceán.
Körülöttem 800 hektár száraz vadcserje.
Megnéztem a szobámat.
Kicsi, de nagyon kényelmes volt,
volt benne egy ágy meg egy hintaszék,
egy hosszú asztal és még hosszabb ablakok,
melyek egy kicsi, zárt, fallal körülvett kertre néztek,
alatta 400 méter sárga pampafű
egészen a tengerig.
Leültem, és írni kezdtem,
csak írtam és írtam,
annak ellenére, hogy direkt az íróasztal elől próbáltam elmenekülni ide.
Mire felkeltem, négy óra telt el.
Leszállt az éj,
s én kimentem -- a csillagok mint egy hatalmas sószóró felfordított teteje az égen --
és láttam, ahogy az autók piros lámpái
eltűnnek a 20 km-re levő domb mögött.
Tényleg úgy éreztem, hogy az előző nap aggodalmai
eltűnnek.
Másnap arra ébredtem,
hogy sehol egy telefon, tévé, laptop;
egy nap szinte ezer órára nyúlt.
Benne volt az utazás szabadsága,
de ugyanakkor a hazatérés érzése is.
Nem vagyok vallásos,
így nem mentem a szertartásokra.
Nem kértem útmutatást a szerzetesektől.
Csak sétáltam a kolostor útjain
és képeslapokat küldtem a szeretteimnek.
Néztem a felhőket,
és azt tettem, ami általában számomra a legnehezebb:
semmit.
Elkezdtem visszajárni erre a helyre,
és észrevettem, hogy a legfontosabb dolgot itt teszem,
láthatatlanul, csak azzal, hogy csendben ülök,
és a legfontosabb döntéseim is itt születtek,
amelyeket sosem tudtam volna átgondolni úgy,
hogy közben egyik emailtől a másik tárgyalásig rohanok.
Rájöttem, hogy valami belül
igazán nyugalomért kiált,
de persze eddig nem hallottam,
mert annyit rohantam mindig.
Olyan voltam, mint aki kendőt köt a szeme elé,
majd panaszkodik, hogy nem lát semmit.
Eszembejutott az a csodálatos idézet Senecától,
amit gyerekkoromban tanultam,
így szól: "Nem az a szegény,
akinek csak kevese van, hanem aki többre vágyik."
Persze nem azt mondom,
hogy bárkinek itt kolostorba kéne vonulnia.
Nem ez a lényeg.
Hanem az, hogy csak úgy látod, merre kell menned,
ha egy pillanatra megállsz.
Ki kell lépni a megszokott életünkből és a világból,
hogy lássuk, mi fontos számunkra igazán,
és hogy otthonra leljünk.
Egyre többen
tudatosan tartanak egy félórás csendet
reggelente, összeszedik a gondolataikat
a szoba sarkában, kütyük nélkül,
vagy mennek futni esténként,
félreteszik a mobilt
és inkább hosszan beszélgetnek egy baráttal.
Az utazás egy különleges kiváltság,
rengeteg olyan dolgot elérünk általa,
amelyről nagyszüleink még csak nem is álmodtak.
De a mozgás végsősoron
csak akkor tartalmas, ha van hova hazamenned.
Az otthon végsőroron
nem csak egy hely, ahol alszol.
Hanem egy hely, ahol önmagad vagy.
Köszönöm.
(Taps)