Otkuda dolaziš?
To je pitanje toliko jednostavno,
ali danas, naravno, jednostavna pitanja
donose sve kompliciranije odgovore.
Ljudi me uvijek pitaju otkuda dolazim
i očekuju da kažem: Indija,
i može biti da su 100 posto u pravu
jer moja krvna veza i porijeklo proizlaze iz Indije.
Osim što nisam proveo ni jedan jedini dan ondje.
Ne znam niti jednu riječ
njezinih 22.000 dijalekata.
Pa smatram da nemam pravo
zvati se Indijcem.
I ako "Otkuda dolaziš?"
znači "Gdje si rođen i gdje si odrastao i gdje si pohađao školu?"
potom sam u potpunosti iz smiješne, male zemlje
znane kao Engleska,
osim što sam napustio Englesku odmah nakon što sam završio
predipomski studij,
i za vrijeme cijelog djetinjstva
bio sam jedino dijete u razredu
koje nije počelo ličiti na klasične engleske junake
opisane u našim udžbenicima.
I ako "Otkuda dolaziš?"
znači "Gdje plaćaš porez?
Gdje je tvoj liječnik i tvoj zubar?"
potom sam velikim djelom iz Sjedinjenih Država,
i ovdje sam već 48 godina,
otkad sam bio vrlo malen.
Osim što sam veliki dio tog razdoblja
trebao nositi sa sobom malu, smiješnu, rozu karticu
sa zelenim crtama po mojem licu
koje su me identificirale kao stalnog izvanzemaljca.
Zapravo, što duže živim ovdje, to se više i osjećam kao izvanzemaljac.
(Smijeh)
I ako "Otkuda dolaziš?"
znači "Koje mjesto ti je najdraže
i gdje pokušavaš provesti većinu svog vremena?"
onda sam Japanac
jer pokušavam provesti što više vremena
u Japanu u zadnjih 25 godina.
Samo što sam sve ove godine ondje proveo na turističkog vizi,
i prilično sam siguran da me mnogi Japanci
ne bi smatrali jednim od svojih.
I sve to govorim kako bi naglasio
koliko je staromodno i izravno
moje porijeklo,
jer kad idem u Hong Kong ili Sydney ili Vancouver,
većina djece koju susrećem
ima puno više međunarodnih i multikulturalnih osobina nego ja.
I samo jedan dom povezuju sa svojim roditeljima
ali drugi povezan sa supružnicima
treći povezan, možda, s mjestom gdje se slučajno nalaze,
četvrti povezan s mjestom gdje bi željeli biti
i puno toga nadovezujućeg.
I cijeli će njihov život biti proveden uzimajući po dio
od svakog tog mjesta i stavljajući ih zajedno
u vitrinu.
Dom je za njih proces u tijeku.
Kao projekt koji neprestano
unapređuju, poboljšavaju i izmjenjuju.
I za sve više nas,
dom zapravo sve manje ima veze s dijelom zemlje
nego, mogli biste reći, s dijelom duše.
Ako me netko iznenada pita, "Gdje je tvoj dom?"
pomislim na svoju simpatiju ili najbliže prijatelje
ili pjesme koje putuju sa mnom gdje god da jesam.
I oduvijek sam se ovako osjećao
ali ono što sam počeo smatrati domom je bilo
kada sam prije nekoliko godina penjajući se stepenicama
kuće mojih roditelja u Kaliforniji,
kada sam pogledao kroz prozore dnevne sobe
i vidio da smo okruženi plamenom visokim 21 metar,
jednim od onih divljih koji redovito haraju
brdima Kalifornije i mnogim drugim sličnim mjestima.
I tri sata kasnije, ta je vatra pretvorila
moju kuću i sve stvari u njoj
osim mene, u pepeo.
I kada sam se probudio slijedeće jutro,
spavao sam na podu prijateljeve kuće,
jedina stvar koju sam imao na svijetu je bila četkica za zube
koju sam bio upravo kupio u jednom od dućana otvorenih cijelu noć.
Naravno, da me netko onda pitao
"Gdje je tvoj dom?"
doslovno ne bih mogao ukazati na nikakvu fizičku građevinu.
Moj bi dom trebao biti bilo što što nosim u sebi.
I tako na više načina, smatram da je to strašno oslobađanje.
Jer kad su moji baka i djed rođeni,
imali su osjećaj za dom,
osjećaj za zajednicu, čak i osjećaj za neprijateljstvo,
koje im je dodijeljeno pri rođenju,
i nisu imali puno prilika za istupanje iz okvira.
I danas, barem neki od nas mogu odabrati svoj osjećaj za dom,
stvoriti osjećaj za zajednicu,
stvoriti osjećaj za sebe same i za vrijeme
možda dati korak dalje
crnih i bijelih dioba
iz doba naših baka i djeda.
Nije slučajnost da je predsjednik
jedne od najjačih zemalja na svijetu dijelom iz Kenije,
djelomično odgojen u Indoneziji,
ima šurjaka kinesko-kanadskog porijekla.
Broj ljudi koji ne žive u svojim državama
sada se svodi na 220 milijuna,
i to je skoro nezamisliv broj,
ali znači da ako bi uzeli cijelu populaciju Kanade
i cijelu populaciju Australije
i nakon toga cijelu populaciju Australije ponovo
i ponovo cijelu populaciju Kanade
i udvostručili taj broj,
i dalje bi imali manji broj ljudi nego što pripada
tom velikom plutajućem plemenu.
I broj nas koji živimo van
kategorije pripadajuće države raste toliko brzo
do 64 milijuna u samo posljednih 12 godina,
da će nas uskoro biti više nego Amerikanaca.
Sada već predstavljamo petu po redu najveću naciju na Svijetu.
I zapravo, u najvećem kanadskom gradu, Torontu,
prosjećni građanin danas je ono što smo prije nazivali
strancem, nekim rođenim u drugačijoj državi.
I uvijek sam osjećao da ljepota okruženja stranim
je ta da te održava budnim.
Ništa se ne može uzeti zdravo za gotovo.
Putovanje je za mene nešto kao biti zaljubljen,
jer su iznenada sva čula upaljena.
Odjednom si pripravan na tajne obrasce svijeta.
Stvarni put otkrića, kao što je Marcel Proust slavno rekao,
ne sastoji se u otkrivanju novih pogleda,
nego gledajući novim očima.
I naravno, jednom kada imate nove oči,
čak i stari vidici, čak i vaš dom
postaje nešto drugo.
Mnogi od ljudi koji ne žive u svojoj državi
su izbjeglice koje nikada nisu ni željele napustiti svoj dom
i čeznu za povratkom.
Ali za sretnike među nama,
mislim da ove godine pokreta donose velike nove mogućnosti.
Doista, kada putujem
posebno u velike gradove svijeta
tipična osoba koju danas susrećem
će biti, recimo, mlada žena porijeklom iz Koreje i Njemačke
koja živi u Parizu.
I odmah nakon što sretne mladića dijelom iz Tajlanda
dijelom iz Kanade iz Edinburgha,
prepoznat će ga kao srodnog.
Shvatit će da vjerojatno dijeli više sa njim
nego sa bilo kime u potpunosti iz Koreje ili Njemačke.
I postanu prijatelji, I zaljube se.
I presele se u New York.
(Smijeh)
Ili Edinburgh.
I mala djevojčica koja proizlazi iz tog zajedništva
neće, naravno, biti niti Koreanka niti Njemica
niti Francuskinja niti Tajlanđanka niti Škotkinja niti Kanađanka
čak ni Amerikanka, nego predivna,
i stalno u nastajanju mješavina svih tih mjesta.
I moguće, sve u vezi
snova o svijetu te mlade žene
zapisivanje o svijetu, razmišljanja o svijetu
bi moglo biti nešto drugačije
jer proizlazi iz tog skoro besprimjernog
spoja kultura.
Otkuda dolaziš je sada manje bitno
nego kamo ideš.
Sve više nas stvara korijenje u budućnosti
ili sadašnjosti toliko koliko i u prošlosti.
I dom, znamo, nije samo mjesto
gdje si rođen.
To je mjesto gdje postaješ ti.
I još više,
postoji jedan veliki problem sa pokretom,
i to je da je stvarno teško održati ravnotežu
kada se nalaziš u sredini.
Prije nekoliko godina, primjetio sam da sam sakupio
milijun milja u United Airlinesu.
Svi poznajete taj ludi sustav
šest dana u paklu, sedmi je besplatan.
(Smijeh)
I počinjem misliti da je stvarno,
pokret bio toliko dobar koliko i osjećaj smirenosti
koji se može pridodati novom pogledu.
I osam mjeseci nakon što je moja kuća izgorjela,
sreo sam prijatelja koji je podučavao u mjesnoj srednjoj školi,
i rekao mi je, "Imam savršeno mjesto za tebe."
"Stvarno?" rekao sam. Uvijek sam skeptičan
kada ljudi kažu takve stvari.
"Ne, stvarno", nastavio je,
"samo je tri sata vožnje automobilom,
i nije skupo,
i vjerojatno nije kao nijedno mjesto gdje si do sada odsjeo."
"Hmm." Polako me zaintrigirao. "Što je to?"
"Pa -" Tu je moj prijatelj zastajao i kašljucao -
"Pa zapravo se radi o kršćanskom samostanu."
To je bio krivi odgovor.
Bio sam proveo 15 godina u anglikanskoj crkvi,
i imao sam dovoljno pjesmarica i križeva za do kraja života.
Nekoliko života, zapravo.
Ali moj me prijatelj uvjeravao da on nije kršćanin,
niti je to bila većina njegovih učenika,
nego je tamo održavao nastavu svakog proljeća.
I kao što je rekao, čak i najnestašniji, nepažljivi
testosteronom smušeni petanestogodišnji dječak iz Kalifornije
koji je trebao provesti tri dana u tišini
i nešto se u njemu smirilo i izjasnilo.
Pronašao se.
I pomislio sam, "Sve što je korisno za petnaestogodišnjaka
koristit će i meni."
I sjeo sam u auto, i vozio sam tri sata prema sjeveru
uz obalu,
i ceste su bile sve praznije i uže
i onda sam skrenuo u još uži puteljak
oskudno popločen, koji se oduljio na 3 kilometra
uz planinu.
I kada sam izašao iz auta,
vjetar je puhao.
Cijelo je mjesto bilo u potpunoj tišini,
ali tišina nije bila nedostatak zvukova.
Bila je prisutnost neke vrste energije ili oduševljenja.
I ispod mojih stopala se nalazio veliki, smireni, plavi dio
Pacifičkog oceana.
Oko mene nalazilo se oko 800 hektara divlje i suhe šume.
I otišao sam dolje u sobu u kojoj sam spavao.
Mala ali vrlo udobna,
imala je krevet i stolicu za njihanje
i dugačak stol i još veće prozore
sa pogledom na mali, privatni, ograđeni vrt,
i onda 365 metara zlatne stepe
koja se proteže dužinom obale.
I sjeo sam i počeo pisati,
i pisati i pisati,
iako sam otišao tamo kako bi pobjegao od radnog mjesta.
I do trenutka kad sam se odlučio dići, prošlo je četiri sata.
Noć je pala,
i izašao sam ispod velikog okrenutog miksera zvijezda,
i mogao sam vidjeti stražnja svjetla auta
koja nestaju unutar rta na 20 km južno.
I zaista se činilo da moje brige prijašnjeg dana
nestaju.
I slijedeći dan, kada sam se probudio
u odsutnosti telefona, televizora i laptopa,
dani su se činili rastegnutim na tisuće sati.
Bila je to sva sloboda za koju znam kada putujem,
ali je osjećaj bio apsolutan kao i onaj dolaska kući.
Nisam religiozna osoba,
pa nisam odlazio na mise.
Nisam se savjetovao sa svećenicima
samo sam šetao cestom oko samostana
i slao razglednice voljenim osobama.
Gledao sam u oblake,
i učinio ono što mi je najčešće i najteže raditi
a to je ne raditi ništa.
I počeo sam se vraćati na to mjesto,
i primjetio sam da ondje radim najbitniji dio svog posla
u nevidljivom okruženju samo sjedenjem,
i zasigurno dolazeći do mojih najkritičnijih odluka
na način na koji nikad nisam mogao kada sam jurio
sa zadnjeg emaila do slijedećeg sastanka.
I počeo sam razmišljati da je nešto u meni
stvarno vapilo za mirnoćom
ali, naravno, ja to nisam mogao čuti
jer sam toliko trčao okolo.
Bio sam kao neki luđak povezanih očiju
koji se onda žali da ništa ne vidi.
I sjetio sam se divne rečenice
koju sam kao dječak naučio od Seneke,
u kojoj kaže, "Čovjek je siromašan
ali ne onaj koji ima malo nego onaj koji žarko želi više."
I, naravno, ne predlažem
da bilo tko od vas ode u samostan.
Ne radi se o tome.
Ali mislim da samo ako se prestanemo kretati
možemo vidjeti kamo idemo.
I samo istupanjem iz vlastitog života i svijeta
možemo vidjeti ono za čime duboko težimo
i pronaći dom.
I primjetio sam da sada mnogi ljudi
poduzimaju svjesne mjere da tiho sjede pola sata
svako jutro samo kako bi se sabrali
u kutku sobe bez svojih uređaja
ili trče svako jutro,
ili ostave kod kuće svoje mobitele
kada idu na dugi razgovor sa prijateljem.
Kretanje je fantastična privilegija
i dopušta nam da učinimo onoliko koliko naše bake i djedovi
nisu ni sanjali da će moći učiniti.
Ali kretati se, naposljetku,
dobiva samo značenje ako imamo dom kojem se vratiti.
I dom je, na kraju krajeva, naravno
ne samo mjesto gdje spavate.
To je mjesto gdje odlučno stojimo.
Hvala.
(Pljesak)