מאין אתה בא?
זו שאלה כה פשוטה,
אבל כנהוג בימינו,
שאלות פשוטות מובילות לתשובות מורכבות.
אנשים תמיד שואלים אותי מהיכן אני בא,
והם מצפים שאומר הודו,
והם צודקים לחלוטין בזה ש-100 אחוז
מהדם הזורם בעורקיי ואילן היוחסין שלי הם אכן מהודו.
אלא שמעולם לא חייתי אפילו יום אחד בהודו.
איני יודע אפילו מילה אחת
מ-22,000 הניבים שלה.
לכן איני סבור שיש לי הזכות
להגיד שאני הודי.
ואם "מהיכן אתה בא?"
פירושה "היכן נולדת וגדלת וחונכת?", אז אני לגמרי
שייך לאותה מדינה קטנה ומצחיקה
הידועה בתור אנגליה,
אלא שעזבתי את אנגליה לאחר שסיימתי
את לימודי התואר הראשון,
ובזמן שגדלתי,
הייתי הילד היחיד בכל שנות לימודיי
שאפילו לא מתקרב במראהו לגיבורים האנגליים הקלסיים
המופיעים בספרי הלימוד שלנו.
ואם " מהיכן אתה בא?"
פירושה "למי אתה משלם את מיסיך?
איפה הרופא או רופא השיניים שלך?",
אז אני מאוד שייך לארה"ב,
וכך אני עכשיו כבר 48 שנים,
מאז שהייתי ילד קטן.
אלא שבמשך הרבה מאותן שנים,
היה עליי לשאת עימי איזה כרטיס ורוד מוזר
שעליו פסים צהובים המרוחים על פניי
כדי לזהותי בתור נוכרי קבוע.
בעצם אני מרגיש יותר נוכרי ככל שאני חי שם יותר.
(צחוק)
ואם " מהיכן אתה מגיע?"
פירושה "איזה מקומות חודרים לעומק נשמתך
והיכן אתה משתדל לבלות את מרבית זמנך?"
אז אני יפני,
כי חייתי עד כמה שאני יכול
ביפן ב-25 השנים האחרונות.
אלא שבכל אותן השנים הייתי שם על ויזת תייר,
ואני די בטוח שרק יפנים מעטים
היו רוצים להחשיב אותי כאחד מהם.
אני אומר את כל זה פשוט כדי להדגיש
עד כמה מיושן ופשטני הוא
הרקע שלי,
מכיוון שכאשר אני מגיע להונג-קונג או סידני או ונקובר,
רוב הילדים שאני פוגש
הם הרבה יותר בינלאומיים ורב-תרבותיים ממני.
יש להם בית שקשור בהוריהם,
בית אחר שקשור לחבריהם,
בית שלישי קשור אולי למקום בו הם נמצאים מרבית הזמן,
הרביעי קשור למקום בו הם חולמים להיות,
ועוד רבים כאלה.
וכל חייהם יעברו בנטילת פיסות ממקומות שונים
וצירופן ביחד למין תשבץ שלם המורכב כאילו
מפיסות זכוכית צבעוניות.
בית עבורם זה תהליך בהתהוות.
זה כמו מיזם בו הם כל הזמן מוסיפים
עדכונים, שיפורים ותיקונים.
עבור מספר הולך וגדל של אנשים,
הבית כבר פחות קשור בפיסת קרקע, מאשר, נאמר
בפיסה מן הנפש. אם מישהו לפתע
שואל אותי, "היכן ביתך נמצא?"
אני חושב על מי שקרוב לליבי או על חבריי הקרובים
או על השירים שהולכים עימי לכל מקום שאני הולך.
וכך הרגשתי תמיד,
אבל זה ממש הגיע אליי הביתה, כביכול,
לפני כמה שנים כאשר עליתי במדרגות
בבית הוריי בקליפורניה,
הבטתי החוצה דרך חלון הסלון
וראיתי שאנו מוקפים בלהבות אש שגובהן 20 מטר,
אחת מאותן דליקות עצים אשר משתוללות
בגבעות קליפורניה ומקומות דומים אחרים.
3 שעות מאוחר יותר, אותה דליקה כילתה
את ביתי ואת כל מה שבתוכו
חוץ ממני.
כאשר התעוררתי למחרת בבוקר,
ישנתי על ריצפה אצל חברי,
כל מה שנשאר לי בעולם היתה מברשת שיניים
שזה עתה קניתי בסופרמרקט לילי.
ברור שאם מישהו היה שואל אותי אז,
"היכן ביתך?"
פשוט לא הייתי יכול להצביע על אף מבנה פיזי.
ביתי יכול היה להיות כל דבר שנשאתי בתוכי.
ובהיבטים רבים, אני חושב שזוהי השתחררות נפלאה.
כי כאשר הורי הוריי נולדו,
היתה תחושה די מוצקה של בית,
תחושת קהילה, אפילו תחושה ברורה של מי האויב,
שהם רכשו מיום היוולדם,
ולא היה סיכוי גדול שיוכלו להשתחרר מכל זה.
אבל כיום, לפחות חלקנו יכולים לבחור את תחושת הבית,
ליצור את תחושת הקהילה,
לעצב את תחושת העצמי, ובעשותנו כך,
אולי לצעוד טיפה מעבר
לחלוקות השחור-לבן הנושנות
של תקופת הורי הורינו.
אין זו מקריות גרידא
שנשיא האומה הכי חזקה בעולם הוא קנייתי למחצה,
גדל חלק מהזמן באינדונסיה
ויש לו גיס סיני-קנדי למחצה.
מספר האנשים שחיים במדינות לא שלהם
מגיע היום ל-220 מיליון,
וזה מספר כמעט בלתי ייאמן,
אבל זה אומר שאם לוקחים את כל אוכלוסיית קנדה
ואת כל אוכלוסיית אוסטרליה
ואז שוב את כל אוכלוסיית אוסטרליה
ואת כל אוכלוסיית קנדה
ומכפילים את המספר הזה,
עדיין המספר הזה יהיה נמוך
ממספר האנשים שמשתייכים לשבט הצף הזה.
והמספר של אלה בתוכנו
החיים מחוץ לקטגוריות הישנות של לאום-מדינה עולה במהירות,
ב-64 מיליון ב-12 השנים האחרונות,
ובקרוב יהיו יותר כמונו מאשר מספר האמריקאים.
כבר אנו מהווים אומה חמישית בגודלה בעולם.
ובעצם, בעיר הכי גדולה של קנדה, טורונטו,
התושב הממוצע היום הוא מה שנהוג לכנות
זר, מישהו שנולד במדינה אחרת.
ותמיד הרגשתי שהיופי בלהיות מוקף בשונה הוא בכך
שזו סטירה שמעירה אותך.
אי-אפשר לקבל משהו כמובן מאליו.
נסיעה, בשבילי, היא קצת כמו להיות מאוהב,
היות ופתאום כל החושים נמצאים בסטטוס של "ער".
פתאום אתה ער לתבניות הנסתרות של העולם.
המסע האמיתי של תגליות, לפי אימרתו הידועה של מרסל פרוסט,
אינו מורכב מהתבוננות במראות חדשים,
אלא בהתבוננות עם עיניים חדשות.
וברור שברגע שיש לנו העיניים החדשות,
אפילו המראות הישנים, אפילו ביתנו
הופך למשהו אחר.
רבים מהאנשים החיים במדינות לא שלהם
הם פליטים שאף פעם לא רצו לעזוב את ביתם
ומתגעגעים לחזור הביתה.
אבל עבור ברי-המזל שבינינו,
עידן ההגירה מביא עימו אפשרויות חדשות מעוררות השראה.
לבטח כאשר אני נוסע,
במיוחד לערים המובילות בעולם,
מה שמאפיין אנשים שאני פוגש
הוא, נאמר, שהיא צעירה קוראינית למחצה, גרמנייה למחצה
החיה בפריז.
ברגע שהיא פוגשת צעיר תאילנדי למחצה,
קנדי למחצה מאדינבורו,
היא רואה בו עמית קרוב.
היא מגלה בדרך-כלל שיש לה הרבה מן המשותף איתו
לעומת מישהו שבא מקוריאה או גרמניה.
כך הם מתחברים. הם מתאהבים.
הם עוברים לניו-יורק.
(צחוק)
או אדינבורו.
ובתם הקטנה, כתוצאה מהאיחוד ביניהם,
תהיה כמובן לא קוריאנית או גרמנייה
או צרפתייה או סקוטית או קנדית
או אפילו אמריקאית,
אלא תערובת מופלאה והמשתנה תדיר של כל המקומות האלה ביחד.
ופוטנציאלית, בכל הנוגע לאופן בו
אותה צעירה חולמת על העולם,
כותבת על העולם, חושבת על העולם,
זה יכול להיות משהו שונה,
כי הוא פועל יוצא של תערובת חסרת התקדים
של תרבויות.
מהיכן אתה מגיע זה כיום הרבה פחות חשוב
מאשר לאן אתה הולך.
יותר ויותר אנשים נטועים
בתוך העתיד או ההווה מאשר בעבר.
ובית, כידוע, אינו רק מקום
בו במקרה נולדת.
זה המקום בו אתה יכול להיות אתה עצמך.
יחד עם זה,
יש בעיה אחת גדולה בניידות,
והיא שקשה מאוד להתאפס כאשר אתה תלוי
בין שמיים לארץ.
לפני כמה שנים, שמתי לב שצברתי מיליון וחצי ק"מ
בחברת יונייטד איירליין לבדה.
כולנו מכירים את השיטה המוטרפת,
6 ימים בגהינום, היום השביעי חינם.
(צחוק)
התחלתי לחשוב שלמען האמת,
הניידות טובה בדיוק באותה מידה של יכולתנו
לצקת לתוכה דממה ויציבות ולשים אותה בפרופורציה.
8 חודשים לאחר שביתי נשרף,
נתקלתי בחבר שלימד בתיכון המקומי,
והוא אמר, "יש לי בשבילך מקום מושלם." אמרתי "באמת?".
אני תמיד קצת ספקן כאשר
אנשים מדברים ככה.
"לא, בכל הכנות", הוא המשיך,
"זה רק 3 שעות נסיעה באוטו,
וזה לא כזה יקר,
ורוב הסיכויים שזה לא דומה לאף מקום שהיית בו."
"אממ." סקרנותי התעוררה קצת. "מה זה בדיוק?"
כאן חברי קצת היסס.
"טוב, בעצם זה מנזר קתולי."
זו היתה תשובה רעה.
העברתי 15 שנים בבתי-ספר אנגליקנים,
כך שחוויתי שירי קודש וצלבים שיספיקו לי לכל החיים.
לכמה מחזורי חיים, ליתר דיוק.
אבל חברי הבטיח לי שהוא לא קתולי,
וגם לא מרבית תלמידיו,
אבל הוא לוקח לשם את כיתותיו בכל אביב.
וכאשר הוא היה עושה זאת, אפילו נער קליפורני בן 15,
הכי חסר מנוחה, הכי חסר ריכוז והמלא בטסטוסטרון,
שהיה מבלה שם 3 ימים בשתיקה,
משהו בתוכו היה נרגע ומסתדר.
הוא היה מוצא את עצמו.
חשבתי לעצמי, "כל מה שמועיל לנער בן 15 בטח
טוב גם בשבילי."
אז נכנסתי לאוטו ונסעתי צפונה 3 שעות
לאורך החוף.
הכביש נהיה יותר פנוי ויותר צר,
ואז פניתי לדרך עוד יותר צרה,
כמעט לא סלולה, שהתפתלה מעלה לאורך 3 ק"מ
עד לראש הר.
כאשר יצאתי מהאוטו,
חשתי את איוושת הרוח.
כל המקום היה שקט לחלוטין,
אבל השקט לא היה כתוצאה מחוסר רעש.
אלא היתה זו בעצם נוכחות של איזו אנרגיה או גורם ממריץ.
ולרגליי היה המישור האדיר, הרוגע והכחול
של האוקיינוס השקט.
מסביבי היו 3,500 קמ"ר של חורשה פראית יבשה.
ירדתי לחדר בו הייתי אמור לישון.
היה קטן אבל בהחלט נוח,
היתה בו מיטה, כסא נדנדה,
שולחן כתיבה ארוך וחלונות נוף עוד יותר ארוכים,
אשר צופים על גן פרטי קטן המוקף חומה,
ומשם 400 מטר של דשא דרום-אמריקאי גבוה
המשתרע למטה עד לאוקיינוס.
התישבתי והתחלתי לכתוב,
ולכתוב, ולכתוב,
אף על-פי שהגעתי לשם בדיוק כדי להתרחק משולחן הכתיבה שלי.
וכאשר קמתי, כבר עברו 4 שעות.
הלילה כבר ירד,
ויצאתי החוצה אל מתחת למעטה הכביר של תפזורת הכוכבים,
ויכולתי לראות את אורות הפנסים האחוריים
של מכוניות שנעלמים מאחורי כף היבשה 20 קילומטר לכיוון דרום.
ואכן נראה היה שדאגותיי מיום האתמול
מתפוגגות.
למחרת, כאשר התעוררתי,
בהעדר טלפונים, טלוויזיות ומחשבים ניידים,
הימים נראו כמתארכים עד כדי אלף שעות.
זה היה ממש כמו החופש שאני חש כאשר אני נוסע,
אבל בעומק נפשי גם חשתי כאילו חזרתי הביתה.
איני אדם דתי,
לכן לא הלכתי לדרשות.
לא התיעצתי עם הנזירים.
פשוט הייתי צועד לאורך הכביש במנזר
ושולח גלויות ליקיריי.
התבוננתי בעננים,
ועשיתי את מה שבשבילי הכי קשה לעשות בדרך-כלל,
שזה לא לעשות כלום.
התחלתי לשוב למקום זה,
ושמתי לב שאת העבודות הכי חשובות שלי עשיתי שם
ביושבי בשקט ללא ניע ומבלי שיראו אותי,
ולבטח מגיע להחלטות הכי קריטיות שלי באופן
שמעולם לא יכולתי כאשר הייתי רץ
מהמייל האחרון לפגישה הבאה.
התחלתי לחשוב שמשהו בתוכי באמת
זעק לשקט, אבל ברור שלא
הייתי קשוב לכך
כי התרוצצתי כל הזמן.
כאילו הייתי איזה אדם מטורף המכסה את עיניו
ואז מקטר שאינו רואה דבר.
ונזכרתי באימרתו המופלאה של סנקה
שלמדתי כילד,
בה הוא אומר, "אדם הוא עני
לא כאשר יש לו מעט אלא כאשר הוא חומד עוד."
ברור שאיני אומר שמעכשיו כולם
צריכים להיות נזירים.
זה לא העניין.
אבל אני כן סבור שרק על-ידי עצירת תנועתנו
נוכל לראות לאן אנו הולכים.
ורק על-ידי יציאה החוצה משטף החיים והעולם
ניתן לראות ולהבין מה הכי חשוב לנו
ולמצוא את ביתנו.
שמתי לב לאחרונה שהרבה אנשים
נוקטים צעדים מודעים כדי לשבת בשקט 30 דקות
בכל בוקר כדי להתחבר לעצמם,
בפינה אחת של חדרם ללא אף אחד ממכשיריהם,
או יוצאים לריצה בכל ערב,
או משאירים מאחור את הטלפונים הניידים
כאשר הם יוצאים לשיחות ארוכות עם ידידיהם.
ניידות זו יכולת מופלאה,
והיא מאפשרת לנו הרבה דברים שהורי הורינו
אפילו לא חלמו לעשותם.
אבל ניידות, בסופו של דבר,
יש לה משמעות אך ורק אם יש לנו בית לחזור אליו.
ובית, בסופו של דבר,
הוא לא רק המקום בו אנו ישנים.
זהו המקום בו אנו עומדים.
תודה.
(מחיאות כפיים)