Hvor kommer du fra?
Det er sådan et simpelt spørgsmål,
men i disse dage, bringer enkle spørgsmål
selvfølgelig alt mere komplicerede svar.
Folk spørger altid, hvor jeg er fra
og de forventer, at jeg vil sige Indien
og de har ret for 100 procent af
mit blod og herkomst er fra Indien.
Men jeg har ikke boet en eneste dag i mit liv der.
Jeg kan ikke tale ét ord
af landets mere end 22.000 dialekter.
Så jeg tror ikke, jeg har fortjent retten til
at kalde mig selv indisk.
Og hvis "Hvor er du fra?"
betyder "Hvor blev du født, er du opvokset og uddannet?"
så kommer jeg fra det der sjove lille land
kendt som England,
dog forlod jeg England, kort efter jeg afsluttede
min bacheloruddannelse,
og under hele min opvækst
var jeg det eneste barn i alle mine klasser,
som ikke kom til at ligne de klassiske engelske helte
repræsenteret i vores lærebøger.
Hvis "Hvor kommer du fra?"
betyder "Hvor betaler du din skat?
Hvor er din læge og din tandlæge?"
så er jeg meget fra USA,
og har været det i 48 år nu,
siden jeg var et lille barn.
Men i mange af disse år
har jeg været nødt til at bære dette pink kort
med grønne linjer over mit ansigt
og identificerer mig som en permanent fremmed.
Faktisk føler jeg mig mere som en fremmed, jo længere jeg bor der.
(Latter)
Og hvis "Hvor kommer du fra?"
betyder "Hvilken plads går dybest inde i dig
og hvor forsøger du at tilbringe det meste af din tid?"
så er jeg japansk,
fordi jeg har boet så meget som jeg kan
de sidste 25 år i Japan.
Men alle de år har jeg været der på et turistvisum
og jeg er ret sikker på, at mange japanere
ikke ville se mig som en af dem.
Og jeg siger alt dette blot for at understrege,
hvor gammeldags og ligetil
min baggrund er,
fordi når jeg tager til Hong Kong eller Sydney eller Vancouver,
så er de fleste af de børn, jeg møder
langt mere internationale og multikulturelle end jeg er.
Og de har et hjem forknippet med deres forældre,
men et andet forknippet med deres partnere,
et tredje måske forbundet til det sted, hvor de for tilfældet er,
et fjerde forbundet med det sted, de drømmer om at være,
og mange flere der ud over.
Og hele deres liv vil blive brugt på at tage stykker
fra mange forskellige steder og sætte dem sammen
til en komplet enhed.
Hjem for dem er virkelig et igangværende arbejde.
Det er som et projekt, hvor de konstant tilføjer
opgraderinger, forbedringer og rettelser.
Og for flere og flere af os
har hjem mindre at gøre med et stykke jord
end med det man kan kalde et stykke sjæl.
Hvis nogen spørger mig, "Hvor er dit hjem?"
tænker jeg på min kæreste eller mine nærmeste venner
eller de sange, der rejser med mig, hvor jeg end er.
Og jeg har altid følt på denne måde,
men det kom først virkelig til mig
for nogle år siden, da jeg klatrede op for trappen
i mine forældres hus i Californien,
og jeg kiggede igennem stuevinduerne
og så, at vi var omgivet af over 20 meter høje flammer,
en af de skovbrande, der regelmæssigt hærger
ved bakkerne i Californien og mange andre sådanne steder.
Og tre timer senere havde branden reduceret
mit hjem og hver eneste ting i det,
bortset fra mig, til aske.
Og da jeg vågnede næste morgen,
jeg sov på en vens gulv,
var det eneste jeg havde en tandbørste,
som jeg lige havde købt i et supermarked.
Hvis nogen havde spurgt mig dengang,
"Hvor er dit hjem?"
ville jeg bogstaveligt talt ikke have kunnet udpege en fysisk plads.
Mit hjem ville være det, jeg bar inde i mig.
Og på så mange måder tror jeg, at dette er en fantastisk befrielse.
For da mine bedsteforældre blev født
var deres følelse af hjem,
deres følelse af fællesskab, til og med deres følelse af fjendskab,
blevet tildelt dem ved fødslen
og havde ikke meget mulighed for at bevæge sig uden for det.
I dag kan i det mindste nogle af os vælge vores følelse af hjem,
oprette vores fornemmelse af fællesskab,
skabe vores følelse af os selv, og dermed
måske træde lidt udenfor
nogle af de sorte og hvide divisioner
fra vores bedsteforældres tid.
Det er ingen tilfældighed, at præsidenten
af den stærkeste nation på jorden er halv-kenyansk,
dels opvokset i Indonesien
og med en kinesisk-canadisk svoger.
Antallet af mennesker, der bor i lande, som ikke er deres egne
er nu 220 millioner,
og det er et næsten ufatteligt antal,
men det betyder, at hvis du tog hele befolkningen i Canada
og hele befolkningen i Australien
og hele befolkningen i Australien igen
samt hele befolkningen i Canada igen
og fordoblede dette nummer,
ville du stadig have færre folk end dem,
der tilhører denne store flydende stamme.
Og antallet af os, der bor uden for
de gamle nationalstats kategorier vokser så hurtigt,
med 64 millioner kun inden for de sidste 12 år,
så der snart vil være flere af os, end der er amerikanere.
Vi repræsenterer allerede den femte største nation på jorden.
Og i Canadas største by Toronto
er den gennemsnitlige beboer i dag, det der tidligere blev kaldt
en udlænding, en person født i et helt andet land.
Og jeg har altid følt, at det fine ved at være omgivet af det udenlandske er,
at det får dig til at vågne.
Du kan ikke tage noget for givet.
At rejse er for mig lidt ligesom at være forelsket,
fordi pludselig er alle dine sanser slået "til."
Pludselig er du opmærksom på de hemmelige mønstre i verden.
Den virkelige opdagelsesrejse, som Marcel Proust berømt sagde,
består ikke i at se nye steder,
men i at se med nye øjne.
Og når du har nye øjne
bliver selv de gamle steder, selv dit hjem,
noget andet.
Mange af dem, der bor i lande, som ikke er deres egne
er flygtninge, der aldrig ønskede at forlade deres hjem
og som længes efter at vende hjem.
Men for de heldige blandt os
tror jeg, at denne tid af bevægelse bringer spændende nye muligheder.
Når jeg rejser,
især til de store byer i verden,
vil den typiske person jeg møder i dag være,
lad os sige, en ung halv-koreansk, halv-tysk kvinde,
der bor i Paris.
Og så snart hun møder en ung halv-thailandsk,
halv-canadisk fyr fra Edinburgh,
vil hun genkende ham som slægt.
Hun indser, at hun sandsynligvis har meget mere til fælles med ham,
end med nogen anden, udelukkende fra Korea eller Tyskland.
Så de bliver venner. De forelsker sig.
De flytter til New York.
(Latter)
Eller Edinburgh.
Og den lille pige, der udspringer af deres forening
er selvfølgelig ikke koreansk eller tysk
eller fransk, thailandsk, skotsk eller canadisk
eller for den sag amerikansk, men en vidunderlig
og konstant udviklende blanding af alle disse steder.
Og potentielt kan alt om den måde,
som denne unge kvinde drømmer om verden,
skriver om verden, tænker om verden,
være noget nyt og anderledes,
fordi det kommer ud af denne næsten hidtil usete
blanding af kulturer.
Hvor du kommer fra er nu langt mindre vigtig
end hvor du skal hen.
Flere og flere af os er lige så rodfæstede
i fremtiden eller i nutiden som i fortiden.
Og hjem er ikke blot det sted,
hvor du er født.
Det er det sted, hvor du bliver dig selv.
Men,
der er et stort problem med bevægelighed,
og det er, at det er virkelig svært at finde orienteringen,
når du er i bevægelse.
For nogle år siden bemærkede jeg, at jeg havde akkumuleret
en million miles ved United Airlines.
I kender alle det skøre system,
seks dage i helvede og den syvende dag har du fri.
(Latter)
Og jeg begyndte at tro,
at bevægelse kun var så godt som den følelse af stilhed,
som man kan bringe til det for at sætte det i perspektiv.
Og otte måneder efter, at mit hus brændte ned
stødte jeg på en ven, der underviste på et gymnasium,
og han sagde: "Jeg har det perfekte sted til dig."
"Virkelig?", sagde jeg. Jeg er skeptisk,
når folk siger sådan noget.
"Ærlig talt," fortsatte han,
"det er kun tre timer væk i bil,
og det er ikke særlig dyrt
og det er sandsynligvis ikke som noget sted du har boet før."
"Hmm." Jeg begyndte at blive nysgerrig. "Hvad er det?"
"Altså —" min ven vendte og drejede sig —
"Det er rent faktisk en katolsk skole."
Dette var det forkerte svar.
Jeg havde brugt 15 år i anglikanske skoler,
så jeg havde haft nok salmesang og kors for resten af mit liv.
Flere livstider faktisk.
Men min ven forsikrede mig, at han ikke var katolsk
ligesom de fleste af eleverne
men han underviste der hvert forår.
Og selv den mest rastløse, distraherede,
testosteron-dumme 15-årige californiske dreng
behøvede kun at tilbringe tre dage i stilhed,
inden noget i ham faldt til ro og rensede ud.
Han fandt sig selv.
Og jeg tænkte, "Noget, som virker for en 15-årig dreng
bør virke for mig."
Så jeg satte mig i min bil og kørte tre timer nordpå
langs kysten,
og vejene blev mere øde og alt smallere,
og så drejede jeg ind på en endnu smallere sti,
knap brolagt og som slangede sig tre kilometer
op til toppen af et bjerg.
Og da jeg steg ud af min bil,
var luften pulserende.
Hele området var komplet stille,
men stilheden var ikke et fravær af lyde.
Det var en tilstedeværelse af en form for energi eller levendegørelse.
Og ved mine fødder fandtes det store blå hav,
Stillehavet.
Omkring mig var 800 hektar af vilde tørre buske.
Og jeg gik ned til det værelse, hvor jeg skulle sove.
Lille men yderst komfortabelt,
der var en seng og en gyngestol
og et langt skrivebord og endnu længere panoramavinduer
med udsigt over en lille, privat, indhegnet have
og 1200 fod gyldent pampasgræs,
der løb ned til havet.
Jeg satte mig ned og begyndte at skrive,
og skrive og skrive,
selv om jeg var taget dertil for at komme væk fra mit skrivebord.
Og da jeg rejste mig op var der gået fire timer.
Natten var faldet
og jeg gik ud under denne store væltede saltkværn af stjerner,
og jeg kunne se baglygter fra biler,
der forsvandt bag bræmmerne næsten 20 km mod syd.
Og det virkelig virkede som om mine bekymringer fra den foregående dag
forsvandt.
Og den næste dag, da jeg vågnede
og ikke havde tilgang til telefoner, fjernsyn og laptops,
syntes dagene at vare tusind timer.
Det var virkelig al den frihed, jeg kender fra mine rejser,
men det føltes også virkelig som at komme hjem.
Og jeg er ikke en religiøs person,
deltog ikke i gudstjenesterne.
Og jeg konsultere ikke munkene for vejledning.
Jeg gik bare ture langs klostervejen
og sendte postkort til mine kære.
Jeg kiggede på skyerne,
og jeg gjorde det, der normalt set er sværest for mig at gøre,
nemlig ingenting.
Jeg begyndte at gå tilbage til dette sted,
og jeg bemærkede, at jeg fik lavet mit vigtigste arbejde der
blot ved at sidde stille
og kom helt sikkert til mine mest kritiske beslutninger
på en måde jeg aldrig kunne, da jeg farede rundt
fra den sidste email til den næste aftale.
Og jeg begyndte at tro, at noget i mig
virkelig havde hungret efter stilhed,
men jeg kunne ikke høre det,
eftersom jeg farede rundt.
Jeg var ligesom en skør fyr med bind for øjnene,
som derefter klager over, at han ikke kan se noget.
Og jeg tænkte tilbage på den vidunderlige sætning,
jeg havde lært som en dreng fra Seneca,
hvor han siger, "Den mand er fattig,
ikke som har lidt men som rastløs længes efter mere."
Og jeg foreslår selvfølgelig ikke,
at nogen her går i kloster.
Det er ikke pointen.
Men jeg tror, at det kun er ved at stoppe bevægelse,
som du kan se, hvor du skal hen.
Og det er kun ved at træde ud af dit liv og verden,
som du kan se, hvad der betyder mest for dig
og finde et hjem.
Og jeg har bemærket, at så mange mennesker
aktivt forsøger at sidde stille i 30 minutter
hver morgen, blot for at samle sig,
i et hjørne af rummet uden elektroniske enheder,
eller løber hver aften
eller efterlader deres mobiltelefoner,
når de mødes for en lang samtale med en ven.
Bevægelse er et fantastisk privilegium
og det giver mulighed for at gøre meget, som vores bedsteforældre
aldrig kunne have drømt om at gøre.
Men i sidste ende har bevægelse
kun en betydning, hvis du har et hjem at vende tilbage til.
Og hjem, i sidste ende, er jo
ikke bare det sted, hvor du sover.
Det er det sted, hvor du står.
Tak.
(Bifald)