От къде си?
Това е толкова лесен въпрос,
но в последно време, разбира се, лесните въпроси
носят дори още по-заплетени отговори.
Хората винаги ме питат откъде съм
и очакват да им кажа, че съм от Индия,
и са абсолютно прави, тъй като имам 100- процентова индийска кръв
и всичките ми предци са от Индия.
Само че не съм живял в Индия дори и един ден.
Не говоря и дума
от нейните 22 000 диалекта.
Така че не мисля, че имам право
да се наричам индиец.
А ако "Откъде си?"
означава "Къде си роден, отрасъл и възпитан?",
тогава съм от тази малка чудна страна,
позната като Англия,
само дето напуснах Англия след като завърших
образованието си
и през цялото време докато растях
бях единственото хлапе в класа,
което не изглеждаше като класическите английски герои
от книжките.
А ако "Откъде си?"
означава "Къде плащаш данъците си?
Къде ходиш на лекар и зъболекар?",
тогава съм по-скоро от Щатите
от 48 години насам,
от малко дете.
Само дето, през повечето години
трябваше да нося тази малка розова карта
със зелени линии по снимката ми,
която ме идентифицираше като извънземно с постоянно местожителство.
И всъщност с времето все повече и повече се чувствам като извънземно.
(смях)
A ако "От къде си?"
означава "Кое е мястото, което е дълбоко вкоренено в теб
и където искаш да прекарваш по-голямата част от времето си?",
тогава съм Японец,
защото, до колкото мога, живея в Япония
през последните 25 години.
Само дето, за всички тези години съм бил там с туристическа виза
и съм сигурен, че малко японци
биха ме имали за част от тях.
Казвам всичко това само за да подчертая
колко остаряло и праволинейно
е моето минало,
защото когато отида в Хонг Конг или Сидни, или Ванкувър
повечето деца, които срещам,
са с много по-голям международен и мулти-културен произход от мен.
И домът им е там, където са родителите им,
а другият - там, където е партньорът им,
третият- свързан с мястото, където се намират в момента,
четвъртият- свързан с мечтаното от тях място
и много, много други.
И целият им живот ще мине в това да събират парченцата
от различни места и да ги подреждат,
докато се получи нещо цяло.
Домът за тях е нещо в прогрес.
То е като проект, който постоянно
усъвършенстват, подобряват и коригират.
И за все повече от нас
дом е все по-малко свързан със земята
и все повече - с душата.
Ако някой ме попита "Къде е домът ти?"
ще си помисля за любимата ми или за най-близките ми приятели,
или за песните, които си тананикам, където и да съм.
Винаги съм се чувствал така,
но за мен чувството за "дом" дойде
преди няколко години, докато се качвах по стълбите
в къщата на родителите ми в Калифорния
и погледнах през прозорците в дневната
и видях, че сме заобиколени от 20 метрови пламъци;
едни от тези пламъци, които често опустошават
хълмовете на Калифорния и други подобни места.
3 часа по-късно, огънят беше свел
дома ми и всичко в него,
освен мен, до пепел.
На следващата сутрин се събудих
на пода в къщата на един приятел
и единственото нещо, което имах, беше четка за зъби,
която бях купил от денонощния магазин.
Разбира се, ако тогава някой ме попиташе
"Къде е домът ти?",
нямаше да мога да посоча нито едно конкретно място.
Домът ми, в такъв случай, е това, което нося в себе си.
Мисля, че това е чудесно освобождаване!
Защото, когато баба ми и дядо ми са били родени,
са си имали тяхното чувство за дом,
чувство за принадлежност, дори чувство за враждебност,
придобито по рождение
и са нямали възможност да прекрачат извън тези граници.
В днешно време поне някои от нас могат да изберат кое да нарекат дом,
могат да създадат принадлежността си,
да изградят себе си
и така да прекрачат
някои черно-бели убеждения
от времето на нашите баба и дядо.
Не случайно президентът
на най-силната нация в света е наполовина кениец,
отгледан в Индонезия
и има зет с Китайско-Канадски произход.
Броят на хората, които живеят извън родното си място,
е над 220 милиона
и това е невъобразимо число.
Ако вземете цялото население на Канада
и цялото население на Австралия
и после отново цялото население на Австралия
и отново цялото население на Канада
и умножите по две това число
пак ще получите по-малко число от това, което
представлява това огромно номадско племе.
А броят на хората, които живеем отвъд
стария модел на нация и държава, се увеличава толкова бързо,
64 милиона за последните 12 години,
че скоро ще сме повече от самите американци.
Вече сме петата най-многобройна нация на света.
Всъщност в най-големия канадски град, Торонто,
средностатистическия жител е това, което наричахме
чужденец, някой, роден в друга държава.
Винаги съм смятал, че чарът на това да си заобиколен от чужденци,
е че това те държи буден.
Нищо не можеш да вземеш за даденост.
Да пътуваш, за мен е като да си влюбен,
защото изведнъж всичките ти сетива се включват.
Изведнъж започваш да обръщаш внимание на скритите пътеки на света.
Истинското пътешествие, както е казал Марсел Пруст,
е не в това да видиш нови места,
а да гледаш с нови очи!
И разбира се, веднъж погледнеш ли с нови очи,
дори познатите места, дори домът ти
стават различни.
Много от хората, които живеят в чужбина,
са бежанци, които никога не са искали да напускат дома си
и копнеят да се върнат вкъщи.
Но за късметлиите измежду нас,
Мисля, че ерата на пътуването носи вълнуващи нови възможности.
Определено когато пътувам,
особено до големите градове в света,
типичния човек, когото срещам,
е, да кажем, млада жена, наполовина-корейка, наполовина- германка,
живееща в Париж.
И щом тя срещне наполовина тайландец,
наполовина канадец от Единбург
тя го разпознава като сродна душа.
Тя осъзнава, че има много повече общо с него,
отколкото с някой чистокръвен кореец или германец.
Така че те стават приятели. Влюбват се.
Местят се в Ню Йорк.
(смях)
Или Единбург.
И малкото момиченце, което се ражда от техния брак,
ще бъде нито корейче, нито германче
или французойче, или тайландче, или шотландче или канадче,
нито дори американче, но една чудесна
и постоянно променяща се смесица от всички тези места.
Възможно е всичко, свързано с начина, по който
тази млада жена вижда света в мечтите си,
описва света, размишлява за света
да бъде различно,
защото се дължи на това почти безпрецедентно
съчетание от култури.
От къде идваш в наше време е много по-незначимо,
отколкото къде отиваш.
Все повече хора са отправили поглед в бъдещето
или в настоящето, колкото и в миналото.
Домът е не просто място,
където случайно си роден.
А място, където ставаш този, който си.
И все пак
има един голям проблем с това да си на път
и той е, че е наистина трудно да си събереш вещите,
когато си във въздуха.
Преди няколко години забелязах, че съм натрупал
един милион мили само с United Airlines.
Чували сте за тази налудничава система -
6 дни в ада и получавате 7мия безплатно.
(смях)
И започнах да си мисля, че наистина
това да си на път е също толкова хубаво, както и чувството за покой,
стига да можеш да гледаш на него в перспектива.
8 месеца след като къщата ми изгоря
се натъкнах на един приятел, който преподаваше в местното училище
и който ми каза: - Знам едно идеално за теб място.
- Наистина ли?- казах. Винаги съм малко скептичен,
когато хората ми говорят такива неща.
-Не, наистина - продължи той,
- Само на 3 часа път е от тук,
не е много скъпо
и може би не е като никое друго място, където си отсядал.
- Хммм - започнах да се заинтригувам. - За какво става дума?
- Ами - тук приятелят ми се покашля и започна да мрънка -
- Всъщност става дума за католическо жилище.
Това беше грешен отговор.
Бях прекарал 15 години в Англикански училища,
така че достатъчно ми бяха химните и кръстоветете.
За няколко живота напред съм се наслушал и нагледал.
Но приятелят ми ме увери, че той не е католик,
нито пък повечето му ученици,
но всяка пролет води часовете си там
и всеки път дори най-неуморното, разсеяно,
пълно с тестостерон 15-годишно момче от Калифорния,
прекарвайки 3 дни в тишина
се усмирява и преобръща.
Той намира себе си.
Помислих си: "Всичко, което работи за 15-годишно момче,
трябва да проработи и за мен."
И така, качих се в колата ми, карах 3 часа на север
по крайбрежието,
а пътя ставаше все по-безлюден и тесен
и тогава завих по един дори по-тесен път,
едва асфалтиран, който се виеше в продължение на 2 мили
до върха на планината.
Когато слязох от колата,
въздухът направо пулсираше.
Цялото място беше абсолютно тихо,
но тишината не беше липса на шум.
Беше просто наличие на някаква енергия или дух.
В краката ми беше величествената, спокойна синееща се долина
на Тихия океан.
А около мен имаше 800 акра от диви сухи храсталаци.
Отидох в стаята, където щях да спя.
Беше малка, но безкрайно уютна,
имаше легло и люлеещ се стол,
голямо бюро и още по-големи прозорци,
с изглед към малка, уединена, заградена градина,
а след нея над 360 метра златна пампасова терева,
която стигаше чак до морето.
Седнах и започнах да пиша.
Пишех, пишех...
въпреки, че бях дошъл, за да се измъкна от бюрото ми.
И без да се усетя бяха минали 4 часа,
нощта беше паднала,
отидох под небето от безбройни звезди
и можех да видя как светлините на колите
изчезваха 12 мили на юг, под синорите.
И сякаш всичките ми грижи
изчезнаха.
На следващия ден, когато се събудих
без телефон, без телевизор и без лаптоп,
денят излеждаше толкова дълъг.
Чувствах свободата, както когато съм на път,
но и изпитах дълбокото усещане, че съм се завърнал в дома си.
Не съм никак религиозен,
така че не ходех на службите,
не исках напътствия от монасите.
Просто се разхождах покрай манастира,
пращах картички на любимите ми хора,
гледах облаците
и правих най-трудното за мен нещо -
да не правя абсолютно нищо.
Започнах редовно да посещавам това място
и забелязах, че тук работех най-добре,
незабележимо, просто докато си седях спокойно
и определено взимах най-трудните решения
по начин, по който не бих могъл, ако съм притиснат
от имейли и срещи.
И започнах да мисля, че нещо в мен
наистина е жадувало за спокойствие,
но разбира се е нямало как да го чуя,
защото все препусках на някъде.
Бях като някакъв луд, който пуска щорите,
а после се оплаква, че нищо не вижда.
Сетих се за едно чудесно изречение от Сенека,
което бях научил като момче.
"Беден е не този, който има малко,
а този, който иска да има повече"
Разбира се не намеквам,
че всеки трябва да отиде в манастир.
Не това искам да кажа.
Но мисля, че само като спрем
можем да видим на къде отиваме.
И само ако отстъпите за момент от живота си или от света,
можете да видите за какво копнеете
и да намерите дома си.
Толкова много хора съм виждал
да решат съзнателно да седят в тишина за 30 минути
всяка сутрин, просто за да останат
в един ъгъл на стаята без устройствата си
или отиват да тичат всяка вечер,
или си изключват телефона,
когато се виждат с приятели.
Да си на път е прекрасна привилегия,
която ни позволява да правим толкова много неща, за които нашите баби и дядовци
дори не са си и мечтали.
Но пътуването в основата си
има само смисъл, ако имате дом, в който да се завърнете.
А домът, в края на краищата е, разбира се,
не просто място, където спите.
А място където сте това, което сте.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)