Dakle, koliko vas je nekada
selo za volan,
a da ste znali da zapravo ne biste smeli?
Možda ste bili na putu ceo dan,
i samo ste hteli da što pre stignete kući.
Bili ste umorni, ali ste mislili da ipak možete da vozite još par kilometara.
Možda ste pomislili,
popio sam najmanje od svih,
pa bi ja trebalo da vozim kući.
Ili možda su vam misli bile na potpuno drugom mestu.
Da li vam to zvuči poznato?
Zar ne bi bilo super kada bi u tim situacijama
postojalo dugme na vašoj kontrol-tabli
koje biste mogli da pritisnete, i auto bi vas sam dovezao kući sigurno?
To je bilo obećanje automobila koji samostalno vozi,
samostalnog vozila, i to je bio san
još od 1939. godine, kada je Dženeral Motors prikazao
ovu ideju na svom Futurama štandu na Svetskom sajmu.
Dakle, to je bio jedan od onih snova
za koje se smatralo da će se ostvariti kroz 20 godina u budućnosti.
Međutim, pre dve nedelje, taj san je otišao korak napred,
kada je savezna država Nevada odobrila Guglovom automobilu
prvu dozvolu za samostalno vozilo
i time je jasno poručila da mogu legalno
da ga testiraju na području Nevade.
Kalifornija razmatra slične propise,
i tako bi osigurali da samostalan automobil
nije jedna od onih stvari koje moraju da ostanu u Vegasu.
(Smeh)
U mojoj laboratoriji na Stenfordu, takođe radimo
na samostalnim automobilima, ali na malo drugačiji način.
Dakle, mi razvijamo robotske trkačke automobile,
automobile koji zaista mogu da se guraju do samih granica
fizičkih performansi.
Zašto bismo hteli da uradimo tako nešto?
Pa, postoje dva jako dobra razloga zašto.
Prvo, verujemo da pre nego što ljudi predaju kontrolu
samostalnom automobilu, samostalan automobil mora
da bude dobar bar kao što su najbolji ljudski vozači.
Ako ste poput mene, i poput ostalih 70% populacije
koji sebe smatraju natprosečnim vozačima,
onda razumete da je to veoma visok cilj.
Postoji takođe još jedan razlog.
Baš kao što vozači trkačkih automobila mogu da koriste
svo trenje između gume i puta,
sve mogućnosti automobila kako bi mogli da razviju veliku brzinu,
mi hoćemo da iskoristimo sve te mogućnosti da bi izbegli
sve moguće nesreće.
Vi možda možete da napregnete auto do samih granica
ne zato što vozite prebrzo,
već zato što ste naišli na zaleđeni deo puta,
i uslovi su se promenili.
U takvim situacijama, mi hoćemo da imamo auto
koji je dovoljno sposoban da izbegne bilo kakvu nesreću
koja može zaista fizički da se izbegne.
Moram vam priznati da tu postoji i treći razlog.
Vidite, ja volim trke.
Nekada sam imao trkački auto,
bio sam šef trkačkog tima, i instruktor vožnje,
mada nisam bio na nivou na kom pretpostavljate da sam bio.
Jedna od stvari koje smo razvili u laboratoriji -
a razvili smo nekoliko vozila -
je ono za šta smatramo da je prvi svetski
samostalan auto za driftovanje.
To je još jedna od onih kategorija
gde i nema možda toliko konkurencije.
(Smeh)
Ali ovo je P1. Studenti su napravili električno vozilo
koje uz pomoć pogona na zadnjim točkovima
i prednjom vučom preko žica
može da driftuje po krivinama.
Može da se zanosi sa strane na stranu poput reli vozača,
koji uvek može da prođe najoštrijom krivinom,
čak i na klizavim, promenljivim površinama,
a da se pri tom nikada ne izmakne kontroli.
Takođe smo radili sa Folksvagen Oraklom,
na Šeliju, samostalnom trkačkom automobilu koji je jurio
241 km/h kroz Bonvil Solt Flets,
vozio u Tanderhil trkačkom parku po lepom vremenu,
po vetru i kiši,
i uspešno je prošao sve 153 krivine na 20km
dugačkom usponu Pajks Pik Hil puta
u Koloradu bez ikoga za volanom.
(Smeh)
(Aplauz)
Mislim da nema potrebe da vam kažem da smo se super
zabavili radeći na ovom projektu.
Ali, zapravo postoji još nešto što smo razvili
tokom razvijanja ovih samostalnih automobila.
Shvatili smo i osetili neverovatno poštovanje
prema sposobnostima koje imaju vozači trkačkih automobila.
Dok smo istraživali koliko su dobre performanse ovih automobila,
hteli smo da ih uporedimo sa ljudskim vozačima.
I otkrili smo da su njihove ljudske "kolege" neverovatne.
Možemo uzeti mapu trkačke staze,
možemo uzeti matematički model automobila
i uz malo vežbe, možemo da nađemo
najbrži put oko te stazi.
Uporedili smo te podatke sa podacima koje smo
snimili sa profesionalnim vozačem,
i podudarnost je apsolutno neverovatna.
Da, tu postoje male razlike, u nijansama,
ali ljudski vozač trka može da izađe na stazu
i da vozi neverovatno brzom putanjom,
bez pomoći algoritma koji upoređuje
balans između jurenja najvećom brzinom
u ovoj krivini, i skidanja malo vremena
na ovoj pravoj putanji ovde.
Ne samo to, već mogu i da voze taj krug
krug za krugom.
Oni su u stanju da izađu na stazu i da to neprestano rade,
gurajući auto do samih granica baš svaki put.
To je neverovatno za gledanje.
Stavite ih u neki nov auto,
i nakon samo par krugova, oni će pronaći najbržu putanju za taj auto
i onda mogu da se trkaju.
To vas zaista natera da pomislite,
voleli bismo da znamo šta se dešava u njihovoj glavi.
Stoga smo, obzirom da smo istraživači, dlučili da to i saznamo.
Odlučili smo da pratimo ne samo auto,
već i vozača trkačkih automobila,
kako bismo dobili uvid u to šta se zapravo
dešava u njihovoj glavi dok voze.
Ovo je slika dr Line Harbot kako stavlja elektrode
na glavu Džona Mortona.
Džon Morton je bivši vozač Can-Am i IMSA trka,
koji je takođe prvak u svojoj kategoriji na Le Manu.
Odličan vozač i veoma strpljiv sa studentima
i ovakvom vrstom istraživanja.
Ona stavlja elektrode na njegovu glavu
kako bismo mogli da pratimo električne aktivnosti
u Džonovom mozgu dok se trka na stazi.
Naravno da to što smo postavili par elektroda na njegovu glavu
ne znači da ćemo tačno znati šta se dešava u njegovoj glavi dok je na stazi.
Međutim, neurolozi su uočili određene šeme
pomoću kojih možemo da uočimo neke veoma važne karakteristike.
Na primer, mozak koji se odmara
teži da proizvede mnogo alfa talasa.
Naspram toga, teta talasi su povezani sa
mnogo kognitivnih aktivnosti, poput vizuelne obrade podataka,
dakle kada vozač poprilično puno razmišlja.
Mi možemo ovo da izmerimo
i možemo da uporedimo relativnu snagu
između teta i alfa talasa.
To nam daje merenje mentalnog opterećenja -
koliko je vozač u stvari kognitivno stimulisan
u svakom trenutku na stazi.
Dakle, mi smo hteli da vidimo da li zaista možemo da snimimo ovo
na stazi, tako da smo otišli na jug u Laguna Seka.
Laguna Seka je legendarna trkačka staza
na pola puta između Salinasa i Montereja.
Ima krivinu koja se zove Corkscrew (vadičep).
Corkscrew je šikana, nakon koje sledi
brza krivina sa desne strane nakon čega se staza spušta na niže skoro tri sprata.
Strategija za vožnju ovom stazom, kako su meni bar objasnili,
je da ciljate u žbun u daljini,
i kako staza počne da se spušta, shvatićete da je to bio zapravo vrh drveta.
U redu, dakle, zahvaljujući Revs programu na Stenfordu,
bili smo u mogućnosti da odvedemo Džona tamo
i da ga stavimo za volan
Porše Abart Karere iz 1960. godine.
Život je prekratak za dosadne automobile.
Dakle, ovde vidite Džona na stazi,
kako se penje uz brdo - Opa! Nekome se to svidelo -
i možete da vidite, zapravo, njegovo mentalno opterećenje
- koje se meri ovde na crvenoj skali -
možete da vidite njegove reakcije kako prilazi krivini.
E sada gledajte, on mora da prebaci u nižu brzinu.
I onda mora da skrene levo.
Mora da pogleda u drvo, i onda dole.
Nije iznenađujuće da je ovo, kao što možete videti, veoma zahtevan zadatak.
Vidite kako je njegovo mentalno opterećenje u porastu dok prolazi ovaj deo staze,
kao što možete i očekivati sa nečim što zahteva
ovoliki nivo kompleksnosti.
Ali ono što je tu zaista interesantno je da pogledamo delove staze
gde se njegov mentalni napor ne povećava.
Sad ću da vas odvedem
na drugu stranu staze.
Treća krivina. Džon će ući u tu krivinu
i zadnji deo automobila će početi da proklizava.
On će to morati da ispravi upravljanjem.
Hajde da pogledamo kako je to Džon uradio.
Pogledajte njegovo mentalno opterećenje, i pogledajte upravljanje volanom.
Auto počinje da proklizava, nagli manevar da ga ispravi,
i nema baš nikakve promene u mentalnom opterećenju.
To nije zahtevan zadatak.
U stvari, to je potpuno refleksno.
Naša obrada ovih podataka je još uvek preliminarna
ali se uistinu čini da su ovi fenomenalni podvizi
koje izvode vozači trkačkih automobila
instinktivni.
To su stvari koje su oni jednostavno naučili da rade.
Ne zahteva mnogo mentalnog opterećenja,
da bi se izveli ovi fantastični podvizi.
I njihova dela su fantastična.
Ovo je upravo ono što želite da uradite sa volanom
kako bi ispravili auto u ovoj situaciji.
Naravno, ovo nam je dalo neverovatan uvid
i inspitaciju za naša samostalna vozila.
Zapitali smo se:
da li možemo napravimo automobile koji će se manje oslanjati na algoritme
i malo više na intuiciju?
Da li možemo ovaj refleksni pokret,
koji vidimo kod najboljih vozača trkačkih automobila,
da implementiramo u naše automobile,
i možda čak i u sistem koji bi mogao
da se nađe u vašim automobilima, u budućnosti?
To bi nas odvelo korak dalje
na putu ka samostalnim vozilima
koja voze jednako dobro kao i najbolji ljudi.
Ali to nas je takođe navelo da razmišljamo malo dublje.
Da li hoćemo nešto više od našeg automobila
osim da nam jednostavno bude vozač?
Da li možda želimo da nam auto bude partner, trener,
neko ko može iskoristiti svoje razumevanje situacije
kako bi nam pomogao da ostvarimo svoje potencijale?
Da li tehnologija može, zapravo, ne samo da zameni ljude,
već da nam dopusti da postignemo nivo refleksa i intuicije
za koji smo svi sposobni?
Stoga, dok se krećemo napred ka ovoj tehnološkoj budućnosti,
želim da malo zastanete i razmislite o tome na trenutak.
Šta je idealan balans čoveka i mašine?
I dok razmišljamo o tome,
hajde da se inspirišemo
apsolutno neverovatnim sposobnostima
ljudskog tela i ljudskog uma.
Hvala vam.
(Aplauz)