Câţi dintre voi ați urcat
la volanul unei maşini
când nu trebuia de fapt să conduceţi?
Poate erați pe drum de mult
şi doreați mult să ajungeți acasă.
Eraţi obosit, dar simţeaţi că mai puteaţi conduce câteva mile.
Poate vă gândeați,
am băut mai puțin decât toţi ceilalţi,
eu ar trebui să fiu cel care merge acasă.
Sau poate că mintea vă era în cu totul altă parte.
Vă sună familiar?
În astfel de situaţii, n-ar fi grozav
dacă ar exista un buton pe bord
pe care să-l apăsați, iar maşina să vă ducă acasă în siguranţă?
Asta a fost promisiunea maşinii robot,
vehiculul autonom,
visul din 1939, când General Motors a prezentat
această idee la standul Futurama de la Salonul Mondial.
A fost unul dintre visurile
care mereu păreau cu 20 de ani în viitor.
Acum două săptămâni acel vis a făcut un pas înainte,
când statul Nevada a acordat maşinii robot Goggle
prima licenţă pentru un vehicul autonom,
stabilind clar că e legal
s-o testeze pe străzile din Nevada.
California are în dezbatere legislație similară
și asta ar asigura că mașina autonomă
nu e unul dintre lucrurile care trebuie să rămână în Vegas.
(Râsete)
În laboratorul de la Standford am lucrat la mașina autonomă,
dar cu o ușoară diferență.
Am proiectat mașini robot de curse,
mașini care își pot forța limitele
performanței fizice.
De ce am dori să facem o astfel de mașină?
Există două motive.
Întâi, credem că înainte ca oamenii să predea controlul,
mașina autonomă ar trebui să fie
cel puțin atât de bună ca cel mai bun șofer uman.
Dacă sunteți ca mine și ca ceilați 70% din populație
care știu că sunt mai buni decat media,
înțelegeți că e o ștachetă foarte înaltă.
Mai există un motiv.
La fel cum șoferii de curse folosesc frecarea
dintre cauciucuri și drum,
împreună cu toate capacitățile mașinii de a rula cât de rapid posibil,
noi vrem să folosim aceste capacități pentru a evita
orice accident putem.
Poate forțezi mașina la limită
nu pentru că accelerezi prea repede,
ci pentru că ai dat de-un petec de drum înghețat,
iar condițiile s-au schimbat.
În astfel de situații, vrem o mașină
suficient de capabilă să evite un accident
care practic poate fi evitat.
Trebuie să admit, mai există și o a treia motivație.
Vedeți, am o pasiune pentru curse.
În trecut, am avut o mașină de curse,
am fost șef de echipaj și antrenor de curse,
deși poate nu la nivelul pe care-l așteptați în prezent.
Un lucru pe care l-am proiectat în laborator --
am proiectat mai multe vehicule --
e ceea ce credem că este
prima mașină autonomă de drifting.
E încă una dintre categoriile
în care nu există multă competiție.
(Râsete)
Acesta e P1, un vehicul electric construit în întregime de studenți
care prin folosirea cârmei posterioare
și a cârmei frontale prin cablu
poate pilota ocolind colțurile.
Poate pilota lateral ca un șofer de raliu
capabil să ia cea mai strânsă curbă,
chiar pe suprafețe alunecoase și impredictibile,
fără să derapeze.
Am lucrat cu Volkswagen Oracle,
la Shelley, o mașină de curse autonomă care a rulat
cu 250 km/h prin Bonneville Salt Flats,
pe pista din Thunderhill Raceway Park
în soare, vânt și ploaie,
și a navigat 153 de curbe și 20 km în pantă
în Pikes Peak Hill, Colorado,
fără niciun șofer.
(Râsete)
(Aplauze)
E de la sine înțeles
că ne-am distrat de minune.
Dar mai e ceva ce am realizat
în procesul proiectării acestor mașini autonome.
Am reușit să câștigăm o imensă apreciere
pentru abilitățile piloțior de curse.
Testând performanțele acestor mașini,
am vrut să le comparăm cu echivalenții lor umani.
Și am descoperit că echivalenții umani sunt uimitori.
Ei bine, putem lua harta pistei de curse,
putem face un model matematic de mașină de curse,
și cu câteva iterații putem găsi
cel mai rapid parcurs al pistei.
O comparăm cu datele înregistrate
de la un pilot profesionist,
și asemănarea e absolut remarcabilă.
Există diferențe subtile,
dar pilotul de raliu e capabil
să realizeze un parcurs uimitor de rapid,
fără avantajul unui algoritm care să decidă
între rulajul cel mai rapid posibil în acestă curbă
și recuperarea de timp
în linie dreaptă aici.
Nu numai asta, dar o fac repetat
la fiecare cursă.
Pot face asta constant
forțând mașina la limită de fiecare dată.
E uimitor de urmărit.
Îi pui într-o mașină nouă,
după câteva curse găsesc cea mai rapidă pistă cu acea mașină
și sunt gata de raliu.
Chiar îți dă de gândit.
Am dori să știm ce se petrece în creierul lor.
Cercetători fiind, am decis să aflăm.
Am decis să monitorizăm nu doar mașina,
dar și șoferul mașinii,
pentru a sonda ce se petrece în creierul lor
în timp ce conduc în cursă.
Aici e Dr. Lene Harbott aplicând electrozi
pe capul lui John Morton.
John Morton e fost pilot de curse pe Can-Am și IMSA,
campion de categorie în cursa din Le Mans.
Fantastic pilot, dispus să suporte studenții doctoranzi
și acest gen de cercetare.
Îi pune electrozi pe cap
ca să monitorizăm activitatea electrică
în creierul lui John în timp ce pilotează pe pistă.
Sigur, nu-i vom pune câțiva electrozi pe cap
și-i vom înțelege exact toate gândurile pe parcurs.
Totuși, cercetătorii în neuroștiință au identificat anumite tipare
care permit extragerea câtorva aspecte importante.
De exemplu, creierul în repaus
tinde să genereze o mulțime de unde Alpha.
În contrast, undele Theta sunt asociate cu activitatea cognitivă,
cum e procesarea vizuală,
unde pilotul gândește destul de mult.
Putem măsura
și putem compara puterea relativă
între undele Alpha și undele Theta.
Asta e o măsură a încărcării mentale,
cât e de solicitat cognitiv pilotul
în orice punct de-a lungul cursei.
Am vrut să vedem dacă puteam înregistra în timp real,
așa că ne-am dus în sud la Laguna Seca.
Laguna Seca e o pistă legendară
la jumătatea distanței dintre Salinas și Monterey.
Are o curbă numită Tirbușonul.
Tirbușonul e o șicană, urmată de o curbă la dreapta
în timp ce pista coboară brusc trei etaje.
Strategia de pilotaj aici, după cum mi s-a explicat,
este să țintești către tufele din depărtare,
iar când drumul coboară brusc realizezi că a fost vârful unui copac.
OK, mulțumită programului Revs din Stanford,
l-am dus pe John acolo
și l-am pus la volanul
unei Porsche Abarth Carrera 1960.
Viața-i prea scurtă pentru mașini anoste.
Iată-l pe John pe pistă,
urcă în pantă - Oh! A sărit o piatră --
Vedeți de fapt încărcarea mentală --
măsurată aici de bara roșie --
vedeți acțiunile lui pe măsură ce se apropie.
Priviți, trebuie să reducă viteza.
Apoi virează la stânga.
Atenție la copac! Și, la vale.
Nu-i de mirare, vedeți că e o treabă solicitantă.
Vedeți, efortul mental crește brusc,
cum e de așteptat cu ceva ce solicită
acest nivel de complexitate.
Dar e interesant de privit porțiunile de traseu
unde efortul mental nu crește.
Vă duc roată
pe cealaltă parte a pistei.
La curba trei. John va ajunge în curbă
iar spatele mașinii va începe să alunece în laterală.
Va trebui să corecteze devierea din volan.
Urmăriți intervenția lui John.
Urmăriți solicitarea mentală și urmăriți manevra.
Mașina începe să alunece lateral, manevră dramatică de corectare
și nicio modificare în solicitarea cerebrală.
Nu e o manevră dificilă.
De fapt, complet reflexă.
Datele noastre de procesare sunt încă preliminare,
dar oricum sugerează că aceste manevre fenomenale
pe care piloții de curse le execută
sunt instinctive.
Sunt lucruri pe care pur și simplu au învățat să le facă.
Necesită foarte puțin efort mental pentru ei
să execute aceste isprăvi uimitoare.
Iar acțiunile lor sunt fantastice.
E exact ce vrei să faci cu volanul
dacă prinzi mașina în acea situație.
Asta ne-a oferit imensa înțelegere și inspirație
pentru vehiculele noastre autonome.
Am început să ne întrebăm:
Le putem face mai puțin algoritmice
și mai mult intuitive?
Putem lua acel răspuns reflex
pe care-l vedem la piloții de elită
să-l introducem în mașinile noastre
și poate chiar într-un sistem
introdus în mașinile voastre în viitor?
Ăsta ar fi un mare pas înainte
spre vehiculele autonome care conduc
la fel ca cei mai buni șoferi.
Dar ne-a obligat de asemenea să gândim mai profund.
Dorim mai mult de la o mașină
decât să înlocuiască, pur și simplu, șoferul?
Dorim poate ca mașina să fie un partener, un antrenor,
cineva care își folosește înțelegerea situației
să ne ajute pe noi să ne atingem potențialul?
Ar putea tehnologia nu doar să înlocuiască oamenii
ci să ne permită să atingem nivelul de reflex și intuiție
de care toți suntem capabili?
Pe măsură ce avansăm în acest viitor tehnologic,
vreau să vă opriți și să vă gândiți un moment.
Care este echilibrul ideal între oameni și mașini?
Și în timp ce ne gândim,
să ne lăsăm inspirați
de abilitățile absolut uimitoare
ale trupului și minții umane.
Mulţumesc.
(Aplauze)