Це називається: "Залежні від почуття:
Прагнення щастям та людське призначення".
Я розмістила тут трохи насупленого Дарвіна
і дуже щасливого шимпанзе.
Перше, що я хочу сказати: прагнення до щастя є обов'язковим.
Людина хоче бути щасливою, хоче бути лише щасливою
і не може не хотіти цього.
Ми запрограмовані прагнути щастя,
і не тільки насолоджуватись ним, але й хотіти ще і ще більше.
Виходячи з цього,
які ж у нас успіхи у примноженні щастя?
Ну, ми, звичайно, намагаємось.
На сайті Amazon можна знайти більше 2000 назв книг,
як пропонують 7 звичок, 9 рішень,
10 секретів,
14 000 думок, які мають принести щастя.
Ще один спосіб, яким ми намагаємося
зробити себе щасливішими, - це ліки.
Станом на сьогодні виписано більше 120 мільйонів рецептів на антидепресанти.
Прозак (Prozac) був першим справжнім бестселером серед них.
Він дієвий, не викликає побічних ефектів та ейфорії,
він був справді безпечним, і не мав жодної цінності для наркоторгівців.
В 1995
нелегальний продаж наркотиків був бізнесом з оборотом 400 мільярдів доларів,
становлячи 8 відсотків світової торгівлі.
майже стільки ж, як нафта і газ.
Ці шляхи до щастя зробили нас ненабагато щасливішими.
Ще одна сучасна проблема:
хоча рівень щастя
майже такий же незмінний, як поверхня Місяця,
депресія і тривожність зростають.
Хтось може сказати, що причина - в кращій діагностиці,
і нині розлади просто частіше виявляють.
Та річ не лише в цім. Таке спостерігається у всьому світі.
У Сполучених Штатах зараз
більше суїцидів, ніж убивств.
Китай накрила хвиля самогубств.
А Всесвітня організація охорони здоров'я прогнозує,
що до 2020 року
депресія стане
другою найпоширенішою причиною інвалідності.
Але є й хороші новини:
якщо ми поглянемо на опитування з різних країн світу,
то побачимо, що три чверті людей
вважають себе досить щасливими.
Але це не збігається з тенденціями в інших сферах.
Наприклад, на цих двох графіках видно значне зростання прибутку -
і абсолютно горизонтальні криві щастя.
Моя галузь діяльності, психологія,
зробила не так вже й багато,
щоб допомогти нам просунутись у розумінні людського щастя.
Частково ми маємо спадщину Фройда, який був песимістом,
і казав, що гонитва за щастям - приречене заняття,
що стимулюється інфантильними уявленнями індивіда,
які неможливо реалізувати в житті.
Він сказав: "Я схильний думати,
що людське щастя
не входило в план створення світу".
Отже, кінцевою метою психоаналітичної терапії
насправді було досягти, як казав Фройд, "середнього рівня страждань".
(сміх)
Фройд частково відобразив
анатомію емоційної системи людини -
у нас є водночас позитивна і негативна системи,
і наша негативна система
надзвичайно чутлива.
Наприклад, ми від природи любимо смак солодкого
і реагуємо з відразою на гірке.
Люди також гостріше переживають через втрату,
ніж радіють через здобуток.
Формула щасливого шлюбу -
це 5 позитивних зауважень, або ж учинків,
на кожне негативне.
Ось наскільки сильним є це одне негативне зауваження.
Особливо вияви презирства чи відрази.
Щоб їх переважити, знадобиться купа позитиву.
Сюди я також відношу й реакцію на стрес.
Ми запрограмовані реагувати на безпосередні небезпеки,
які є фізичними, неминучими,
тому наше тіло запускає надзвичайну реакцію,
в якій беруть участь ендогенні опіати.
Ця система справді давня,
і призначена для реагування на фізичні небезпеки.
Але з часом вона трансформувалась у реакцію на стрес,
яка має значний ефект на наше тіло.
Кортизол потрапляє у мозок,
руйнує клітини гіпокампу і пам'ять
і може призвести до різних проблем зі здоров'ям.
Але, на жаль, ця система нам все ж таки потрібна.
Якби нами керували лише задоволення,
ми б не вижили.
У нас справді є два командні пункти.
Емоції - це інтенсивні короткотривалі відповіді
на виклики і можливості.
І кожна з них дозволяє нам переключатися на інше "я",
яке налаштовує, вмикає чи відсіює
думки, сприйняття, почуття і спогади.
Ми схильні думати, що емоції - це всього лише почуття,
але насправді емоції - це приведення в готовність всієї системи,
яка впливає на те, що ми пам'ятаємо,
які рішення приймаємо
і як сприймаємо ті чи інші речі.
Дозвольте мені тепер перейти до нової науки про щастя.
Ми відійшли від Фройдової зневіри,
і зараз люди активно досліджують щастя.
Один із ключових постулатів цієї науки:
щастя і нещастя
не є протилежними кінцями одного континууму,
що лежить в основі Фройдистської моделі,
відповідно до якої, якщо ти стаєш менш нещасним,
то ти стаєш щасливішим.
А це неправда: коли ти стаєш менш нещасним,
ти стаєш менш нещасним.
А щастя - це геть інша частина рівняння.
І її в психотерапії не враховували.
Тому навіть коли симптоми зникають, у них є тенденція з'являтися знову,
тому що їхнє місце не займають протилежні -
задоволення, щастя, співчуття, вдячність -
тобто позитивні емоції.
Ну, і ми інтуїтивно знаємо,
що щастя - це не просто відсутність страждання.
Але донедавна ніхто якось не розглядав це
як дві паралельні системи,
що дозволяють організму одночасно й шукати можливості,
і захищатися від небезпек.
Вони є, типу, протилежними системами,
які весь час динамічно взаємодіють.
Люди завжди хотіли розкласти на складові значення слова "щастя".
Ми кажемо "щасливий",
і розуміємо під цим цілий спектр відчуттів.
Є три емоції, для яких в англійській мові немає відповідників:
"fiero" [фієро] - гордість через виконання складного завдання;
"schadenfreude" [шаденфройде] - радість через чиєсь горе,
зловтіха;
і "naches" [нахес] - радість і гордість за дітей.
У цьому списку, як і в будь-яких дискусіях про щастя, бракує
щастя, викликаного щастям інших.
Здається, у нас нема для цього слова.
Ми дуже чутливі до негативу,
але це частково зрівноважується фактом,
що у нас є позитивність.
Також ми від народження є шукачами задоволень.
Діти люблять солодке
і ненавидять гірке.
Вони люблять торкатися до гладеньких поверхонь, а не до шорстких.
Їм більше подобається дивитися на вродливі обличчя,
ніж на звичайні.
Їм подобається слухати милозвучні мелодії,
а не какофонічні.
Діти насправді з'являються на світ
із багатьма вродженими задоволеннями.
Якось один психолог сказав,
що досягнення щастя на 80 відсотків
залежить від генів,
і що стати щасливішим так само важко, як стати вищим.
Це нісенітниця.
Гени мають досить вагомий уплив на здатність бути щасливим -
десь 50 відсотків залежить від них -
але ж є ще інші 50, які до уваги чомусь не беруться.
Давайте на хвильку зазирнемо в мозок
і подивимось, звідки ж з'явилося
щастя в процесі еволюції.
Тут у нас є щонайменше дві системи,
і обидві вони дуже давні.
Одна з них система винагород,
яка підтримується хімічною речовиною дофаміном.
Вона починається у вентральній області покришки (середньому мозку),
іде до прилеглого ядра,
і далі вгору до префронтальної кори, орбітальної лобової кори,
де приймаються рішення, вищий рівень.
Спочатку це розглядали як систему
задоволення у мозку.
У 1950-х
Олдс і Мілнер вживили електроди в мозок щура,
і щур почав без кінця натискати на важіль,
тисячі, і тисячі, і тисячі разів.
Він не їв. Він не спав. Він не займався сексом.
Він не робив нічого, тільки натискав на важіль.
Тому вони припустили,
що це такий собі оргазмотрон для мозку.
Виявилося, що це не так,
насправді це система мотивації,
система хотіння.
Вона дає об'єктам те, що називають стимулюючою привабливістю.
Вона робить щось таким привабливим,
що ви просто мусите цього добиватися.
Це щось відмінне
від системи задоволення,
яка просто каже: "Мені це подобається".
Бачте, система задоволення,
тобто внутрішні опіати, серед них гормон окситоцин,
поширюються по всьому мозку.
Дофамінова система - система бажання -
значно більш централізована.
Ще одне стосовно позитивних емоцій: у них є універсальний знак.
Тут ми бачимо посмішку.
І універсальний знак - це на просто розтягування губів
аж до вух.
Це ще й примружування зовнішніх кутиків очей,
напруження кругових м'язів.
Знаєте, навіть 10-місячні немовлята, коли бачать маму,
посміхаються саме таким чином.
Екстраверти використовують цю усмішку частіше, ніж інтроверти.
Люди, які подолали депресію,
демонструють її частіше, ніж до того.
Тому, якщо ви хочете побачити, як насправді виглядає щастя,
вам слід шукати цей вираз обличчя.
Наші задоволення справді є древніми.
Звичайно, багатьом із них ми навчаємось протягом життя,
але значна частина - це базові речі. Наприклад, біофілія -
наша реакція на світ природи,
яка є дуже глибокою і складною.
Дуже цікаве дослідження було проведене
серед людей, які одужували після операції.
Воно показало, що коли порівнювати пацієнтів, котрі з вікна палати бачили цегляну стіну,
з пацієнтами, які дивилися на дерева й природу,
то ті, котрі бачили цегляну стіну,
були в лікарні довше, потребували більше ліків,
у них виникало більше ускладнень.
В природі є щось таке відновлювальне,
і це частина того, як ми були налаштовані.
Ще одна особливість людей: ми любимо наслідувати
І ми починаємо це робити практично наступної миті після народження.
Ось немовля, якому 3 тижні.
Якщо ви покажете йому язик,
то немовля зробить те ж саме.
Ми - від самого початку соціальні істоти.
І навіть дослідження співпраці показують,
що співпраця між індивідами
активізує центри винагороди в мозку.
Одна з проблем, які були в психології -
замість звернути увагу на міжлюдські стосунки
чи важливість соціального інтелекту
для людей - істот, які приходять у світ безпомічними
і страшенно потребують одне одного -
психологія сфокусувалася на "я"
і на самооцінці, а не на зв'язці "я - інші".
Тобто, на "я", а не на "ми".
Я думаю, що це стало величезною проблемою,
яка пішла врозріз з нашою натурою,
і зовсім не зробила нас щасливішими.
Тому що, якщо задуматись, люди найщасливіші, коли вони захоплені,
поглинуті чимось із зовнішнього світу,
коли вони з іншими людьми, коли вони активні,
займаються спортом, приділяють увагу тим, кого люблять,
коли вчаться, займаються сексом тощо.
Вони не сидять перед дзеркалом,
намагаючись розібратись у собі
чи думаючи про себе.
Це - не ті періоди, коли ви найщасливіші.
Ще одним цікавим свідченням є те, що,
якщо взяти комп'ютерний аналіз текстів,
написаних людьми, котрі вчинили самогубство,
то виявиться - це справді доволі цікаво -
що вони часто вживали першу особу однини -
"я", "мене", "моє" -
а не "ми" і "нас";
ці листи менш безнадійні,
ніж те, наскільки вони є самотніми насправді.
Бути самотніми дуже неприродно для людей.
У нас є глибока потреба бути частинкою чогось.
Але деякі речі в еволюційній історії справді можуть збити з пантелику.
Тому що, наприклад, генам байдуже, чи ми щасливі,
їм важливо, щоб ми розмножувались,
і передавали гени далі.
Таким чином, у нас є три системи,
які лежать в основі репродукції, бо вона дуже важлива.
У нас є хіть, тобто бажання займатися сексом,
воно регулюється статевими гормонами.
Романтична привабливість,
яка належить до системи бажань
і живиться дофаміном. Це той стан, коли "я хочу саме цю людину".
І ще є прив'язаність, яка залежить від окситоцину
й опіатів. Це коли ми кажемо: "Цей зв'язок - надовго."
А проблема, бачте, в тому, що всі три системи працюють окремо.
Отже, людина може мати довготривалі стосунки,
при цьому бути закоханою в когось іншого,
і хотіти сексу ще з кимось третім.
Ще один спосіб, яким гени можуть завести нас на манівці, -
через соціальний статус.
Ми дуже гостро усвідомлюємо власний соціальний статус
і завжди намагаємось його підвищити.
В тваринному світі є лише один спосіб підвищити свій статус -
це домінування.
Я захоплюю владу фізичною силою,
я утримую її, б'ючи себе в груди,
а ви робите покірливі жести.
У людей, однак, є зовсім інший спосіб піднятись на вершину -
через престиж,
який люди визнають добровільно.
Хтось має глибокі знання і вміння в певній галузі, знає, як що робиться,
і ми наділяємо таку людину певним статусом.
А це, очевидно, дає нам можливість створити багато статусних ніш,
тому люди не мусять прилаштовуватися на нижчих щаблях статусної ієрархії,
як їм би довелося робити в тваринному світі.
Дослідження не надто підтверджують тезу, що за гроші можна купити щастя.
Але вони її зовсім не заперечують.
Якщо подивитись на такі питання, як задоволення життям,
то воно зростає з підвищенням доходів,
а чим нижчий дохід, тим вищий рівень психічного напруження.
Тому, очевидно, деякий взаємозв'язок є.
Але він відносно незначний.
Однією із проблем, які приносять гроші, є матеріалізм.
Якщо люди надто жадібно женуться за грошима,
вони забувають про прості радості життя.
Ось ця пара людей на картинці.
"Як гадаєш, у менш заможних кращий секс?"
А ось тут дитина каже: "Залиш мене з моїми іграшками!"
Отже, воно насправді захоплює.
Дофамінова система бажання повністю захоплює
нас і блокує систему задоволення.
Ще в 1950-х Маслоу висловлював думку, що,
в міру того, як люди піднімаються над своїми біологічними потребами,
як світ стає безпечнішим,
і ми не мусимо турбуватись про задоволення базових потреб,
тобто наша біологічна система - чи що там нас мотивує - задоволена,
отже, ми можемо піднятися над всім цим і думати не лише про себе,
а про самореалізацію чи вічне,
піднятися над матеріальним.
А зараз, на завершення, деякі дані,
які, як виглядає, підтверджують сказане.
Люди, котрі пережили так зване "прозріння", стверджують,
що їхнє життя і всі цінності змінилися.
І це справді так - якщо подивитись на цінності, які панували до зміни,
то там були багатство, пригоди, досягнення, задоволення, розваги,
бажання бути шанованим
а після - значно духовніші цінності.
Жінки пережили зовсім іншу зміну цінностей.
Але єдиною цінністю, яка пережила структурну зміну, було щастя.
Вони перейшли від привабливості, щастя, багатства і самоконтролю
до щедрості й великодушності.
Я закінчу кількома цитатами.
"Є лише одне питання:
як любити цей світ?"
А це - Рільке: "Якщо Ваше повсякденне життя здається вам бідним,
не звинувачуйте його, звинувачуйте себе.
Скажіть собі, що ви недостатньо поетичні,
щоб розкрити його багатства."
"Спочатку скажи собі, ким ти будеш,
а тоді роби те, що слід."
Дякую.
(оплески)