Današnji naslov je: "Navučeni na osećanje:
Potraga za srećom i ljudski dizajn".
Ovde imamo pomalo namrgođenog Darvina,
i jednu vrlo srećnu šimpanzu.
Kao prvo, potraga za srećom je neizbežna.
Čovek želi samo da bude srećan,
i ne može ne želeti da bude srećan.
Programirani smo da tragamo za srećom,
u njoj uživamo, ali i želimo je sve više.
I budući da je tako,
koliko smo dobri u uvećavanju svoje sreće?
Pa, svakako se trudimo.
Na Amazonu ima preko 2.000 naslova
sa savetima o sedam navika, devet izbora,
deset tajni,
14.000 misli koje će vam doneti sreću.
Drugi način na koji pokušavamo
da uvećamo svoju sreću jesu lekovi.
Te imamo preko 120 miliona recepata za antidepresive.
Prozak je bio prvi blokbaster među lekovima.
Čist, efikasan, ne opija,
nema stvarne opasnosti, nema uličnu vrednost.
1995. godine, ilegalni lekovi
bili su industrija od 400 milijardi dolara,
i osam posto svetske trgovine,
otprilike jednako kao gas i nafta.
Ovim se sreća baš i nije previše uvećala.
Problem koji sada nastaje,
iako su stope nivoa sreće
ravne poput površine Meseca,
jeste porast depresije i anksioznosti.
Neki kažu da je to zbog boljih dijagnoza,
i otkrivanja više ljudi.
Nije samo to. Ovo se dešava u celom svetu.
U Sjedinjenim Državama trenutno
ima više samoubistava od ubistava.
U ogromnom porastu su samoubistva u Kini.
Svetska zdravstvena organizacija predviđa
da će do 2020. godine
depresija biti
drugi najveći uzrok invaliditeta.
Dobre vesti su da
ako uzmete istraživanja iz celog sveta,
vidimo da će oko tri četvrtine ljudi
reći da su barem prilično srećni.
Ali glavni trendovi nam ne govore isto.
Na primer, ova dva pokazuju velik porast prihoda,
i potpuno ravne krive sreće.
Moja oblast, psihologija,
nije mnogo toga učinila da nam pomogne
da unapredimo razumevanje ljudske sreće.
Imamo nasleđe Frojda, pesimiste,
koji je rekao da je potraga za srećom osuđena na propast,
potaknuta infantilnim aspektima pojedinca,
i ne može se nikad dostići u stvarnosti.
Rekao je: "Sklon sam da kažem
da namera da čovek bude srećan
nije uključena u plan postanja."
Stoga je krajnji cilj psihoanalitičke psihoterapije
zapravo bilo ono što Frojd naziva obični jad.
(Smeh)
Frojd delimično odražava
anatomiju ljudskog sistema emocija -
mi imamo i pozitivan i negativan sistem,
a naš negativni sistem
izuzetno je osetljiv.
Na primer, rađamo se sa sklonošću ka slatkom
i odbojnom reakcijom na gorko.
Otkriveno je i da ljudi osećaju veću odbojnost ka gubitku
nego sreću zbog dobitka.
Formula za srećan brak
je pet pozitivnih izjava, ili interakcija,
za jednu negativnu.
I upravo je tolika moć jedne negativne.
Za izraze prezira ili gađenja naročito je
potrebno mnogo pozitivnih da ih nadomestite.
Ovde takođe uključujem i reakciju na stres.
Programirani smo za opasnosti koje su neposredne,
fizičke, neizbežne,
i naše telo ulazi u neverovatnu reakciju
u koju su uključeni endogeni opioidi.
Imamo sistem koji je zaista drevan,
i zaista stvoren za fizičku opasnost.
Vremenom ovo postaje reakcija na stres,
što ima izrazite efekte na telo.
Kortizol preplavljuje mozak;
uništava hipokampalne ćelije i pamćenje,
i može izazvati razne zdravstvene probleme.
Nažalost, ovaj sistem nam je delimično potreban.
Kada bismo se upravljali samo zadovoljstvom,
ne bismo preživeli.
Mi imamo dva komandna položaja.
Emocije su kratki intenzivni odgovori
na izazove i prilike.
Omogućavaju nam da se prebacimo u naše naizmenične prirode
koje kanališu, uključuju, odbacuju
misli, opažaje, osećanja i uspomene.
Obično mislimo da su emocije samo osećanja.
Zapravo, one su uzbuna u svim sistemima,
koja utiče na ono što pamtimo,
na odluke koje donosimo,
i način na koji opažamo.
Prešla bih sada na novu nauku o sreći.
Udaljili smo se od frojdovske sumornosti,
i ovo se sada aktivno proučava.
A jedna od ključnih poenti nauke o sreći
jeste da sreća i nesreća
nisu krajnje tačke jednog kontinuuma.
Frojdovski model je zapravo jedan kontinuum u kom
što ste manje očajni,
to ste srećniji.
A nije tako. Kada se očaj smanji,
prosto ste manje očajni.
Sreća je na skroz drugom kraju ove jednačine.
I on nedostaje u psihoterapiji.
Stoga se simptomi često vraćaju,
jer ne postoji svest o drugoj polovini -
o zadovoljstvu, sreći, saosećanju, zahvalnosti,
o tome šta su pozitivne emocije.
Naravno, mi intuitivno znamo
da sreća nije samo odsustvo očaja.
Ali to nije isticano sve do nedavno,
oni nisu posmatrani kao dva paralelna sistema.
Tako da telo može istovremeno i da traži priliku
i da se štiti od opasnosti.
I oni su na neki način dva recipročna
sistema u dinamičkoj interakciji.
Ljudi su takođe želeli da dekonstruišu.
Koristimo reč "srećan"
a to je vrlo širok krovni pojam.
Tu su i tri emocije za koje nema reči u engleskom:
fiero, što je ponos zbog savladavanja izazova;
schadenfreude, što je sreća zbog tuđe nevolje,
zlonamerno zadovoljstvo;
i naches, što je ponos na sopstvenu decu.
Na ovom spisku, i u svim razmatranjima sreće,
nedostaje sreća zbog tuđe sreće.
Izgleda da nemamo reč za to.
Vrlo smo osetljivi na negativno;
ali se to delimično nadomešćuje činjenicom
da imamo i pozitivnost.
Mi smo rođeni da težimo zadovoljstvu.
Bebe vole ukus slatkog
i mrze ukus gorkog.
Više vole glatke površine od hrapavih.
Vole da posmatraju lepa lica više nego ona neugledna.
Vole da slušaju harmonične melodije a ne one disonantne.
Bebe su zaista rođene
s mnogo urođenih zadovoljstava.
Izvesni psiholog je jednom izjavio
da se 80 posto potrage za srećom
svodi na gene,
i da je postati srećniji i postati viši jednako teško.
To je besmislica.
Doprinos gena sreći je nezanemarljiv -
oko 50 posto -
ali tu je i onih drugih 50 posto.
Zavirimo u mozak na trenutak,
i pogledajmo iz čega sreća
nastaje u evoluciji.
Suštinski, ovde imamo bar dva sistema,
i oba su vrlo stara.
Prvi je sistem nagrađivanja,
koji se hrani dopaminom.
I počinje u ventralnoj tegmentalnoj oblasti.
Proteže se ka cingularnom režnju,
do prefrontalnog korteksa, orbitalnog frontalnog korteksa
gde se donose odluke, na visokom nivou.
Ovo je prvobitno posmatrano kao sistem
koji je moždani sistem zadovoljstva.
Pedesetih godina 20. veka,
Olds i Milner su postavili elektrode u mozak pacova.
I pacov bi uporno pritiskao polugu
hiljade i hiljade puta.
Nije mario ni za jelo, ni spavanje, ni seks.
Nije hteo ništa osim da pritiska tu polugu.
Te su pretpostavili
da to mora biti moždani orgazmatron.
Ispostavilo se da nije,
već da je to zapravo sistem motivacije,
sistem želje.
Daje predmetima podsticajni značaj.
Čini ih tako privlačnim
da ih prosto morate imati.
To se razlikuje
od sistema zadovoljstva,
koji prosto govori: "Ovo mi se sviđa."
Sistem zadovoljstva, kao što vidite,
koji čine interni opijati, poput hormona oksitocina,
široko je rasprostanjen u mozgu.
Dopaminski sistem, sistem želje,
mnogo je centralizovaniji.
Pozitivne emocije imaju i univerzalan signal.
I vidimo ovde osmeh.
Univerzalni signal nije samo podizanje uglova usana
ka velikom jabučnom mišiću.
On je i nabiranje spoljnog ugla oka,
kružnog mišića oka.
Vidite, čak i desetomesečne bebe, kada vide majku,
prikazuju ovu posebnu vrstu osmeha.
Kod ekstrovertnih je češći nego kod introvertnih.
Ljudi izlečeni od depresije
pokazuju ga više nakon izlečenja nego pre.
Ako želite da otkrijete pravo lice sreće,
tražićete ovaj izraz.
Naša zadovoljstva su zaista drevna.
Naravno, mnoga zadovoljstva su naučena,
ali mnoga su bazična, poput biofilije -
naše reakcije na svet prirode
koje su vrlo dubinske.
Veoma zanimljive studije,
ljudi tokom oporavka posle operacije,
otkrile su da oni koji gledaju u cigleni zid
nasuprot onima koji posmatraju drveće i prirodu,
ljudi koji imaju pogled na zid
ostaju duže u bolnici, treba im više lekova,
i imaju više zdravstvenih komplikacija.
Priroda ima jaku moć da nas oporavi,
i to je deo našeg ustrojstva.
Ljudi su bića posebno sklona imitiranju.
I imitiramo gotovo od trenutka kad se rodimo.
Evo jedne bebe stare tri nedelje.
Ako isplazite jezik ovoj bebi,
ona će učiniti isto.
Mi smo društvena bića od samog početka.
Čak i proučavanja saradnje
pokazuju da saradnja među pojedincima
aktivira centre za nagrađivanje u mozgu.
Jedan od problema koje je psihologija imala
jeste što umesto ove intersubjektivnosti -
ili važnosti društvenog mozga
za ljude koji na svet dolaze bespomoćni
i izuzetno su potrebni jedni drugima -
ona se fokusira na našu ličnost
i samopoštovanje, a ne na nas u drugom.
Bavi se "mnome," a ne "nama."
I mislim da je to bio zaista ogroman problem
protivan našoj biologiji i prirodi,
i nije nas uopšte učinio srećnijim.
Jer ljudi su najsrećniji kada su nečim obuzeti,
kada su uronjeni u nešto u spoljnom svetu,
kada su s drugima, kada su aktivni,
kad se bave sportom, posvete se voljenoj osobi,
pri učenju, seksu, čemu god.
Ne sede ispred ogledala
pokušavajući da spoznaju sebe,
ili razmišljajući o sebi.
To nisu trenuci kada su najsrećniji.
Još nešto, još jedan dokaz,
jeste kompjuterizovana analiza teksta
ljudi koji su počinili samoubistvo,
nešto vrlo zanimljivo što tamo nalazite
jeste upotreba prvog lica jednine -
"ja," "mene," "moje,"
ne "mi" i "nas" -
i ta pisma su ne toliko beznadežna
koliko zapravo usamljena.
A usamljenost je vrlo neprirodna za čoveka.
Imamo duboku potrebu da pripadamo.
Ali naša evolutivna istorija nas zaista može spotaći.
Jer, na primer, geni ne mare da li smo srećni,
njima je bitno da se umnožavaju,
da prenesemo naše gene dalje.
Tako, na primer, imamo tri sistema
koji su u osnovi toliko bitne reprodukcije.
Postoji požuda, što je prosto želja za seksom.
I za nju su zaduženi hormoni seksa.
Romantična privlačnost,
koja ulazi u sistem želje.
Hrani se dopaminom, i znači: "Moram imati ovu osobu."
Postoji vezanost - oksitocin i opijati,
koja govori: "Ovo je dugoročna veza."
Problem je u tome što ova tri sistema mogu biti razdvojena.
Osoba može biti u dugoj vezi,
osetiti romantičnu privlačnost ka nekom drugom,
a želeti seks s trećom osobom.
Drugi način na koji nas naši geni nekad mogu zavesti
jeste društveni status.
Veoma smo svesni svog društvenog statusa
i uvek nastojimo da ga unapredimo.
U životinjskom svetu ima samo jedan način za ovo,
a to je dominacija.
Preuzimam kontrolu fizičkom snagom,
i zadržavam je busajući se u grudi,
a vi ćete mi pokazivati podređenost.
Ljudi se sasvim drugačije uspinju na vrh,
i to putem prestiža,
koji se slobodno dodeljuje.
Ako je neko stručan i ume da obavi nešto,
daćemo toj osobi status.
Tako se očito stvaraju brojne statusne niše
te ljudi ne moraju da budu niže u statusnoj hijerarhiji
kao što je to u životinjskom svetu.
Podaci baš i ne podržavaju tezu da novac kupuje sreću.
Ali on nije nebitan.
Uzmimo pitanja o životnom zadovoljstvu,
i videćemo da se zadovoljstvo povećava s višim nivoom prihoda.
Mentalni nemir je veći kod nižih prihoda.
Dakle, očito postoji neko dejstvo.
Ali je ono relativno malo.
Jedan od problema s novcem jeste materijalizam.
Kada ljudi previše alavo jure za novcem.
zaboravljaju na stvarna osnovna zadovoljsva života.
Imamo ovaj par.
"Mislite li da siromašniji uživaju u boljem seksu?"
I ovo dete koje kaže, "Ostavi me s mojim igračkama."
Dakle, to vas potpuno obuzima.
Taj dopaminski sistem želje obuzima vas i odvraća
od bilo kog drugog sistema zadovoljstva.
Maslov je pedesetih godina razvio ideju
da s prevazilaženjem bioloških potreba,
kako svet postaje bezbedniji
i ne moramo da brinemo o osnovnim potrebama,
naš biološki sistem, koji nas pokreće, biva zadovoljen -
možemo se uzdići iznad njih i misliti šire
o samoostvarenju ili transcedenciji,
i izdići se iznad materijalnog.
I da zaključim kratkim prikazom podataka
koji ukazuju da je to možda tačno.
Ljudi koji su doživeli takozvanu kvantnu promenu:
osetili su da su se ceo njihov život i vrednosti promenili.
I zaista, ako pogledate vrstu vrednosti koje se tu pominju,
bogatstvo, avanturizam, postignuće, zadovoljstvo, zabava, poštovanje,
pre promene,
a nakon nje se ističu post-materijalističke vrednosti.
Žene su imale sasvim drugačiji skup promenjenih vrednosi.
Ali vrlo slično, jedino koje je preživelo bila je sreća.
Prešle su od privlačnosti i sreće i bogatstva i samokontrole
na velikodušnost i opraštanje.
I završiću s nekoliko citata.
"Postoji samo jedno pitanje:
Kako voleti ovaj svet?"
I Rilke, "Ako vam se dan čini siromašnim,
ne krivite njega; krivite sebe.
Recite sebi da niste dovoljno pesnik
da prizovete njegova bogatstva."
"Prvo, recite sebi šta biste da budete.
Zatim uradite šta treba da uradite."
Hvala.
(Aplauz)