Érzelmi függőség,
a boldogság keresése és az emberi modell.
A morcos Darwinnal kezdtem,
de boldog majommal ellensúlyoztam.
Első tételem: a boldogságkeresés kötelező.
Boldogok szeretnénk lenni, csak boldogok,
és semmi mást nem óhajtunk.
Boldogságkeresésre vagyunk alkotva,
nemcsak az élvezetére, hanem fokozott hajszolására is.
Ha ez így van,
mennyire értünk boldogságunk fokozásához?
Mindenesetre próbálkozunk.
Ha az Amazon oldalra látogatunk, több mint 2 000 címet találunk:
tanácsokkal hét viselkedési mintáról, kilenc lehetőséggel,
a tíz titokkal,
és 14 000 boldogságot hozó gondolattal.
A másik módszer,
ha kuruzsoljuk magunkat.
Eközben 120 millió antidepresszáns-receptet állítanak ki.
A Prozac volt az első befutó gyógyszer.
Tiszta, hatékony, nem volt túladagolás,
veszélytelen volt, nem árulták kábítószerként.
1995-ben
az illegális szerek kereskedelme 400 milliárd dollár volt,
a világkereskedelem 8%-a,
az olaj és gáz nagyságrendjével egyező.
Ezek a boldogsághoz vezető utak nem hoztak jelentős eredményt.
Az a helyzet,
hogy a boldogság aránya lapos,
mint a Holdfelszín,
de a depresszió és a szorongás nő.
Egyesek szerint ez a jobb diagnosztika miatt van,
gyakrabban felismerjük.
De nem csak emiatt; világjelenség.
Jelenleg az USA-ban
több öngyilkosság van, mint gyilkosság.
Kínában öngyilkossági hullám van.
Az Egészségügyi Világszervezet előrejelzése szerint
2020-ra
a depresszió lesz
a második legelterjedtebb fogyatékossági tényező.
A jó hír,
hogy kutatások szerint
világszerte az emberek 3/4-e állítja,
hogy elég boldog.
De ez semmi hagyományos tendenciát sem követ.
Pl. ez a két görbe nagy jövedelememelkedést mutat,
de teljesen lapos a boldogsággörbe.
Az én területem,
a pszichológia sem tett sokat,
hogy megértsük az emberi boldogságot.
Részben van a pesszimista Freud hagyatéka,
aki szerint a boldogságkeresés kudarcra van ítélve,
mert gyermeki személyiségünk mozgatja,
amely nem érhető el a valóságban.
"A boldogság föltételezése is illúzió,
mert az ember boldogságát
a teremtés terve nem foglalja magába."
A pszichoanalízis terápiás végcélját
Freud banális lehangoltságnak nevezte.
(Nevetés)
Freud rámutat,
hogy az ember érzelmi rendszerének
pozitív és negatív oldala van,
és a negatív rendszerünk
különösen érzékeny.
Pl. az édes ízt kedveljük születésünktől,
de idegenkedünk a keserű íztől.
Azt is kimutatták, hogy az emberek jobban idegenkednek a vesztéstől,
mint amennyire örülnek a nyerésnek.
A boldog házasság receptje:
öt pozitív megjegyzés vagy cselekvés
minden egyes negatívra.
Ennyire hatásos a negatív élmény.
Főleg a lenéző és ócsároló kifejezések.
Tényleg csak sok pozitív visszajelzés ellensúlyozza.
Idetartozik a reagálás a stresszre.
Az azonnali veszélyre vagyunk berendezkedve,
melyek fizikaiak, fenyegetők,
és testünk azonnal reagál:
endogén opioidok keletkeznek.
Rendszerünk tényleg ősi,
és a fizikai veszélyre való.
Idővel ez lett a stresszre adott válasz,
melynek jelentős testi hatása van.
Agyunkat elönti a kortizol,
tönkreteszi a hipokampusz sejtjeit és a memóriát,
és betegségek kialakulásához vezet.
Sajnos, bizonyos fokig szükségünk van e rendszerre.
Ha csak a kellemes dolgok irányítanának,
akkor nem maradnánk életben.
Valóban két irányítási központunk van.
Az érzelmek múlékony erős reagálások
kihívásokra és lehetőségekre.
Mindegyik lehetőséget nyújt önmagunk újabb kifejezésére,
amelyik ráhangolódik, beindul, töröl
gondolatokat, észleléseket, érzéseket és emlékeket.
Hajlunk az érzelmeket csupán érzéseknek tekinteni.
De valójában az érzelmek indítanak be minden rendszert:
határozzák meg emlékeinket,
döntéseinket,
és hogyan észleljük a valóságot.
Nézzük a boldogság új tudományát!
Eltávolodtunk a freudi pesszimizmustól,
és mindenki aktívan kutatja.
A boldogság tudományának lényege,
hogy a boldogság és a boldogtalanság
nem a skála két végpontja.
Freud modelljében egy kontinuum van:
ahogy csökken a lehangoltságunk,
úgy nő a boldogságunk.
Ez nem igaz: aki kevésbé lehangolt,
az csak kevésbé lehangolt.
A boldogság teljesen más kérdés.
Ez kimaradt, teljesen hiányzik a pszichoterápiából.
A tünetek elmúltával utána hajlamosak kiújulni,
mert nem érzékeljük a másik végletet:
a kellemest, a boldogságot, az együttérzést, a hálát,
melyek pozitív érzelmek.
Persze, ösztönösen tudjuk,
hogy a boldogság nem csak a lehangoltság hiánya.
De nem fogalmaztuk meg napjainkig,
hogy két párhuzamos rendszerről van szó.
Egyidejűleg keresheti testünk a lehetőséget,
miközben óvja magát a veszélytől.
Ez két viszonos,
dinamikusan kapcsolódó rendszer.
Leegyszerűsítettük a kifejezést.
A boldogság
igen bő gyűjtőfogalom.
Íme három érzelem, melyeket lehetetlen lefordítani:
a fiero a feladat megoldása okozta büszkeséget jelenti,
a Schadenfreude a más baján érzett boldogság,
a káröröm,
s a naches, a gyerekeink miatt érzett büszkeséget és örömöt jelenti.
Kimaradt a listából és általában a boldogságtémából
a más boldogsága miatt érzett boldogság.
Nincs rá kifejezésünk.
Érzékenyen reagálunk a negatívumokra,
de csak részben észleljük
a pozitív dolgokat.
Született boldogságkeresők vagyunk.
A csecsemők kedvelik az édes ízt,
és utálják a keserűt.
Szeretik a puha felületet, de a durvát nem.
Jobban szeretik a szép arcokat,
mint a fapofát.
A kellemes zenét kedvelik,
nem a hangzavarost.
A csecsemőknek
velük született érzékük van a kellemesre.
Egy pszichológus egykoron azt állította,
hogy a boldogságkeresés 80%-ában
genetikai tényezők játszanak közre.
Ugyanúgy nehéz boldogabbnak lenni, mint elérni, hogy magasabbak legyünk.
Micsoda butaság!
A gének valamennyire közrejátszanak a boldogságban,
úgy 50%-ban,
de marad 50%, melyre nincs magyarázat.
Vizsgáljuk meg az agyat,
lássuk, hogy a boldogság
az evolúcióból ered-e?
Itt legalább két rendszer működik,
és mindkettő nagyon ősi.
Az egyik a jutalmazás rendszere,
melyet a dopamin vegyi anyag táplál.
A középagy sisakrészének elejéből indul ki.
A jutalmazási központba megy,
onnan pedig a prefrontális kéregbe,
ahol magas szintű döntéseket hozunk.
Ez volt eredendően
az agy jutalmazó rendszere.
Az 1950-es években
Olds és Milner elektródokat helyeztek patkány agyába.
A patkány állandóan nyomogatta a kart,
több ezerszámra.
Inkább nem evett, nem aludt, és nem párosodott.
Semmi mást nem tett, csak a kart nyomogatta.
Feltételezték,
hogy ez lehet az agy orgazmatronja.
Kiderült, hogy nem az,
valójában motiváló rendszer,
a vágy rendszere.
Tárgyakat serkentő vonással ruház fel.
Olyan vonzóvá teszi őket,
hogy meg kell szereznünk.
Különbözik
a jutalomrendszertől,
amely "tetszik nekem" elven működik.
A jutalmazórendszer, mint látjuk,
belső opiátokon alapszik, oxitocint,
„boldogsághormont” szabadít fel az agyban.
A dopaminrendszer, a vágy rendszere
sokkal központosabb.
A pozitív érzelmeknek egységes jelrendszerük van.
Ez a mosoly.
Ez a nemzetközi jel nem azonos
az ajak sarkának a járomcsont fele történő megemelésével.
A külső szemzug is ráncolódik,
vagyis a szem körüli izom, az orbicularis oculi.
Még a tíz hónapos gyerekek is
így mosolyognak édesanyjukra.
Extrovertáltaknál gyakoribb, mint introvertáltaknál.
A depresszióból kilábalók
gyakrabban alkalmazzák, mint előtte.
Ha a boldogság igazi arcát szeretnénk látni,
akkor ezt a kifejezést keressük.
Az örömérzés ősi érzés,
és nagyon sokféle lehet.
De vannak alapérzések, mint a biofilia:
a természet szeretete
belülről fakadó érzelmi vonzódással.
Nagyon érdekes tanulmányok összehasonlították,
a műtéti beavatkozás után
téglafalra vagy fákra, természetre kitekintők állapotát.
Azt találták, hogy a falra tekintők
tovább voltak a kórházban,
több gondozást igényeltek,
és több szövődmény alakult ki náluk.
A természet erős helyreállító erejű,
és ez alkatilag hat ránk.
Az emberek különösen utánzó lények.
Utánozunk rögtön születésünk pillanatától.
Íme egy háromhetes csecsemő.
Ha nyelvet öltünk rá,
akkor utánozni fogja.
Társas lények vagyunk első pillanattól.
Együttműködési kutatások kimutatták,
hogy az egyének együttműködése során
a jutalomközpontok beindulnak az agyban.
A pszichológia rosszul értelmezte
az egyének közötti kapcsolatot,
vagy a társadalmi agy lényegét.
A gyámoltalanul világra jövő csecsemőknél,
akik rendkívül rá vannak utalva másokra,
az egyénre koncentráltak,
az önbecsülésre, és nem a kapcsolatra.
Az én-re, nem a mi-re.
Ez hatalmas feladat,
mert biológiánk és természetünk elleni,
és egyáltalán nem tett boldogabbá minket.
Mert ha belegondolunk, akkor vagyunk boldogabbak,
ha flow van, ha magába olvaszt valami a kinti világban,
mikor másokkal vagyunk, mikor tevékenyek vagyunk,
sportolunk, szerelmünkre figyelünk,
tanulunk, szeretkezünk s í.t.
Nem a tükör előtt állva,
magunkat kutatva,
vagy önmagunkról elmélkedve.
Nem ezek a legboldogabb időszakok.
Egy másik bizonyíték:
az öngyilkosságot elkövetők leveleinek
számítógépes szövegelemzése.
Érdekes dolog derül ki belőlük:
egyes szám első személyben íródnak,
én, nekem, engem,
és nem mi vagy minket,
és íróik kevésbé elesettek,
mint inkább magányosak.
A magány egyáltalán nem természetes az embernek.
Alapszükséglet a valahova tartozás.
Az evolúció is vihet tévútra.
Pl. a géneket nem izgatja a boldogságunk,
csak szaporodjunk,
és adjuk tovább a géneket.
Pl. három rendszer is szolgálja a reprodukciónkat,
mert ez olyan mértékben fontos dolog.
Ez a közösülésre ösztönző testi vágy,
a nemi hormonok játszanak közre benne;
A romantikus vonzalom,
mikor bekerül a vágyrendszerbe.
Végül a dopamin táplálta érzés: "Ő az enyém kell legyen!"
A ragaszkodás az oxitocinon és opiátokon keresztül alakul ki,
mely a tartós kapcsolatokat rögzíti.
A gond, hogy az emberek képesek különválasztani őket.
Élhetnek tartós kapcsolatban,
miközben romantikusan másba habarodnak,
és megkívánnak egy harmadikat.
Másik helyzet, mikor génjeink tévútra vezethetnek:
a társadalmi helyzetünk.
Teljesen tisztában vagyunk társadalmi helyzetünkkel,
és állandóan keressük az emelését.
Az állatvilágban egyetlen előrelépési lehetőség van:
a vezérszerep.
Átveszem a hatalmat fizikai erőfitogtatással,
megtartom mellkasom veregetésével,
és a többiek alázatos gesztusokat tesznek.
Az emberek kiemelkedésére teljesen más módszerek vannak,
ez a tekintélyen alapszik,
mely szabadon átruházható.
Ha valakinek van tapasztalata és ismerete, és ért dolgokhoz,
akkor pozíciót ajánlunk neki.
Képesek vagyunk több lehetséges pozíciót kialakítani,
hogy ne legyünk alárendelt helyzetben,
mint a vadak az állati hierarchiában.
Nem támasztják alá adatok, hogy pénzen vehetünk boldogságot,
de jelentősége nem hanyagolható el.
Pl. az élettel való elégedettség
a jövedelemmel növekszik.
A mentális gyötrelem nő a jövedelem csökkenésével.
Tisztán látszik, hogy van hatása.
De a hatás relatíve csekély.
A pénzzel a gond az anyagiasság.
Aki túl mohón töri magát a pénzért,
az megfeledkezik az élet igazi apró örömeiről.
Pl. vegyük ezt a párt.
"Azt hiszik, hogy a kevésbé szerencsések jobban szeretkeznek?"
Vagy a gyerek kéri: "Hagyjanak magamra a játékaimmal?"
Az egyik dolog, hogy átveszi a hatalmat.
Az egész dopamin-vágyrendszer irányít,
és félresiklik minden az örömrendszerből.
Maslow elmélete volt az 50-es években,
hogy az ember felülemelkedik a biológiai szükségletein,
ahogy a világa biztonságosabb lesz,
és már nem kell nyugtalanítsák a létszükségletei.
Ha biológiai szükségleteink bármilyen téren kielégülnek,
akkor továbbléphetünk, meghaladhatjuk önmagunkat
az önmegvalósítás és transzcendencia felé,
foglalkozhatunk mással az anyagiasságon kívül.
Pár igazoló adattal alátámasztva
gyorsan vonjuk le a következtetést.
Először is, aki teljes, ún. kvantumváltozáson ment át,
az érzi, hogy élete és egész értékrendje megváltozott.
Valóban, ha megnézzük, mik váltak értékké:
a gazdagságot, kalandot, megvalósítást, örömöt, szórakozást, tiszteletet találjuk
a változás előtt,
de az anyagiasságot meghaladó értékeket utána.
A nők értékrendszere teljesen eltérően változott.
Változatlanul megmaradt a boldogság.
A vonzerő, boldogság, gazdagság és önkontroll helyébe
a nagylelkűség és megbocsájtás lépett.
Befejezésül megkérdezem:
"Csak az a kérdés:
hogyan szeressük ezt a világot?"
És Rilke: "Ne hétköznapjait vádolja,
ha szegényesnek tűnnek; okolja saját magát,
mondja inkább azt, hogy a kincsek elővarázsolásához nem eléggé költő;
mert az alkotó számára nincs szegénység és közömbös, sivár hely."
Epiktétosz: "Ha belátod,
hogy valamit meg kell tenned, tedd meg."
Köszönöm.
(Taps)