הכותרת כאן היא "מכור להרגשה:
הרדיפה אחר האושר ומבנה האדם."
שמתי תמונה קצת רצינית של דרווין,
אבל קוף שמח מאד כאן למעלה.
קודם כל, הרדיפה אחר האושר היא לדעתי מחוייבת המציאות.
האדם שואף להיות מאושר ורוצה רק להיות מאושר,
ולא מסוגל לרצות שלא להיות כזה.
אנו מחווטים לרדוף אחר האושר.
לא רק ליהנות ממנו, אלא לרצות עוד ועוד אושר.
ובהינתן שזה נכון,
באיזו מידה אנו טובים בהגברת אושרנו?
אין ספק שאנחנו משתדלים.
באתר "אמזון" יש מעל 2,000 כותרים
שמייעצים לנו על שבעת ההרגלים, תשע הברירות,
עשרת הסודות,
ו-14,000 המחשבות שאמורות להביא אושר.
דרך אחרת בה אנו מנסים להגביר את אושרנו
היא לקחת תרופות.
יש מעל 120 מיליון מרשמים של נוגדי-דכאון.
הפרוזאק היה בעצם הלהיט הראשון.
הוא היה נקי, יעיל, לא מסמם,
הוא לא היה מסוכן ולא היה לו ערך כסם.
ב-1995,
הסמים הבלתי-חוקיים היו עסק של 400 מיליארד דולר,
וייצגו 8 אחוזים מהסחר העולמי,
בערך כמו דלק ונפט.
הדרכים האלה להשגת אושר לא הגבירו אותו במיוחד.
אחת הבעיות עכשיו היא,
שלמרות שרמות האושר
שטוחות בערך כמו פני הירח,
היא שרמות הדכאון והחרדה עולות.
יש מי שאומרים שזה בגלל האבחון המשופר שלנו,
ומפני שיותר אנשים מאובחנים ככאלה.
זה לא רק זה. אנו רואים זאת בכל העולם.
בארה"ב כיום,
יש יותר התאבדויות מאשר רציחות.
יש גל של התאבדויות בסין.
וארגון הבריאות העולמי צופה
שעד 2020
הדכאון יהיה
גורם הנכות השני במעלה.
הבשורות הטובות הן
שלפי סקרים מכל העולם,
שלושה רבעים בערך מכל האנשים
מצהירים שהם לפחות די מאושרים.
אך זה לא מתנהג לפי איזו מגמה מוכרת.
למשל, שני אלה מראים עליה גדולה בהכנסה,
ועקומות אושר שטוחות לגמרי.
התחום שלי, הפסיכולוגיה,
לא תרם הרבה
כדי לקדם אותנו מבחינת הבנת האושר האנושי.
חלקית בגלל מורשת פרויד, שהיה רואה-שחורות,
ואמר שהרדיפה אחר האושר נידונה לכשלון,
שהיא מונעת ע"י היבטים ילדותיים
שלא יכולים להתגשם במציאות.
הוא אמר, "הנטיה היא לקבוע,
שהכוונה שהאדם יהיה מאושר
אינה כלולה בתכנית הבריאה."
כך שהמטרה העליונה של הטיפול הפסיכואנליטי,
היא להשיג מה שפרויד כינה "אומללות רגילה".
[צחוק]
ופרויד משקף חלקית
את האנטומיה של מערכת הרגשות האנושית-
כלומר, שיש לנו גם מערכת חיובית וגם מערכת שלילית,
ושהמערכת השלילית שלנו
רגישה ביותר.
למשל, נולדנו לאהוב טעם מתוק
ולהגיב בשלילה לטעמים מרים.
אנו רואים גם שבני-אדם שונאים יותר להפסיד
מאשר שמחים להשיג.
הנוסחה לנישואין מאושרים
היא חמש הערות או מגעים חיוביים,
לכל הערה או מגע שלילי אחד.
זה כוחו של הגורם השלילי הבודד.
במיוחד ביטויי בוז או גועל,
שדורשים הרבה מאד ביטויים חיוביים כדי לבטל אותם.
הכנסתי כאן גם את תגובת הדחק.
אנו מחווטים להגיב למצבי סכנה מיידיים,
פיזיים וקרובים להתממש,
וגופנו עובר לתגובה מדהימה
ומפריש אופיאטים פנימיים.
יש לנו למעשה מערכת קדומה,
והיא מיועדת בעצם למצבי סכנה פיזית,
ועם הזמן זה הופך לתגובת דחק,
שיש לה השפעה עצומה על גופנו.
הקורטיזול מציף את המוח;
הוא הורס תאים בהיפוקמפוס ופוגע בזכרון,
ועלול לגרום לכל מיני בעיות בריאותיות.
למרבה הצער אנו חלקית זקוקים למערכת זו.
אם רק העונג ישלוט בנו
לא נשרוד.
יש לנו בעצם שתי עמדות פיקוד.
הרגשות הם תגובות עזות וקצרות-טווח
לאתגרים ולהזדמנויות.
וכל אחד מהם מאפשר לנו לעבור לעצמיותנו החלופית
שמחברת, מדליקה, מכבה
מחשבות, תפיסות, רגשות וזכרונות.
אנו נוטים לראות ברגשות סתם תחושות.
אך למעשה הרגשות הן התראות כלל-מערכתיות
שמשנות את מה שאנו זוכרים,
את סוג ההחלטות שאנו מקבלים,
ואיך אנו תופסים דברים.
ברשותכם אעבור למדע החדש של האושר.
התרחקנו כבר מהקדרות הפרוידיאנית,
והיום אנשים חוקרים את זה באופן פעיל.
ואחת הנקודות המרכזיות במדע האושר
הוא שהאושר והאומללות
אינן נקודות-קצה של רצף אחד ויחיד.
הדגם הפרוידיאני הוא בעצם רצף יחיד
לפיו, ככל שנעשים אומללים פחות,
נעשים יותר מאושרים.
וזה לא נכון-- כשנעשים אומללים פחות,
נעשים אומללים פחות.
והאושר הוא צד אחר לגמרי במשוואה.
ועד כה הוא היה חסר בפסיכותרפיה.
תסמינים שנעלמים נוטים להישנות,
כי אין לאנשים מושג על החצי השני--
על עונג, אושר, חמלה, הכרת-תודה,
על רגשות חיוביים.
ואנו כמובן יודעים בצורה אינטואיטיבית,
שהאושר איננו רק היעדרה של אומללות.
אך משום-מה, עד ממש לאחרונה,
לא ראו בשני אלה שתי מערכות מקבילות.
אז הגוף יכול גם לחפש הזדמנות
וגם להגן על עצמו מפני סכנה, בו-זמנית.
ואלה הן שתי מערכות
שפועלות בצורה הדדית וביחסי-גומלין דינמיים.
אנשים גם ניסו לנתח את המושגים.
אנו משתמשים במילה "אושר",
וזהו מונח רחב מאד.
יש שלושה רגשות שאין להם מלים באנגלית:
"פיירו", כלומר גאווה של התגברות על אתגר;
"שאדנפרויד", כלומר שמחה לאיד,
עונג מרושע,
ו"נאחעס", כלומר גאווה ושמחה בנוגע לילדים.
מה שאין ברשימה הזו, ובכל דיון אודות האושר,
הוא שמחה בשמחתו של הזולת.
כנראה שאין לנו מילה לזה.
אנו מאד רגישים לשלילי,
אך זה מתקזז חלקית ע"י העובדה
שיש בנו צד חיובי.
אנו גם נולדים כמחפשי-עונג.
תינוקות אוהבים מתוק
ושונאים מרירות.
הם אוהבים לגעת במשטחים חלקים יותר מאשר במחוספסים.
הם אוהבים להביט בפרצופים יפים
יותר מאשר בפרצופים מכוערים.
הם אוהבים להקשיב למנגינות הרמוניות
ולא למנגינות צורמניות.
התינוקות נולדים למעשה
עם המון העדפות מולדות.
פסיכולוג אחד אמר פעם,
ש-80 אחוז מהרדיפה אחר האושר
היא גנטית בלבד,
וקשה להיות מאושר יותר כשם שקשה להיות גבוה יותר.
אלו שטויות.
הגנים תורמים תרומה נכבדה לאושר--
בערך 50 אחוז--
אך יש עוד 50 אחוז לא מוסברים.
הבה ניכנס לרגע לתוך המוח,
ונראה מאין נובע האושר
מבחינה אבולוציונית.
יש לנו כאן למעשה שתי מערכות,
ושתיהן קדומות מאד.
מערכת אחת היא מערכת התגמול,
ומזין אותה הכימיקל דופמין.
היא מתחילה בסיפון המוח הגחוני.
מגיעה עד לגרעין האקומבנס,
ועד לקורטקס הפרה-פרונטלי, האונה הקדמית,
שבה מתקבלות ההחלטות, הרמה הגבוהה.
בעבר היא נחשבה
למערכת העונג של המוח.
בשנות ה-50,
אולדס ומילנר הכניסו אלקטרודות למוח של חולדה.
והחולדה המשיכה ללחוץ על הידית הזו
אלפי פעמים.
היא לא אכלה, לא ישנה ולא קיימה יחסי מין.
היא לא עשתה דבר אלא להמשיך וללחוץ על הידית.
ולכן הם הניחו
שזה ודאי האורגזמטרון של המוח.
התברר שלא.
שזו בעצם מערכת הניעה,
מערכת של השתוקקות.
היא מקשרת לאובייקט תגמול.
היא גורמת לדברים להיראות כה מושכים
שפשוט מוכרחים להשיגם.
וזה שונה
ממערכת של עונג,
שפשוט אומרת, "זה מוצא חן בעיני."
מערכת העונג, כפי שאתם רואים,
שהיא האופיאטים הפנימיים, ההורמון אוקסיטוצין,
פרושה בכל המוח.
מערכת הדופמין, מערכת ההשתוקקות,
הרבה יותר ריכוזית.
ועוד דבר בנוגע לרגשות החיוביים: יש להם איתות אוניברסלי.
הנה הוא, החיוך.
האיתות האוניברסלי איננו רק הרמת זווית השפתיים
לכיוון עצם העול,
אלא גם קימוט זווית העין,
שריר העין החוגי.
ואפילו תינוק בן 10 חודשים, כשהוא רואה את אמא,
מפגין את החיוך המסוים הזה.
המוחצנים משתמשים בו יותר מאשר המופנמים.
אנשים שמחלימים מדכאון
מפגינים אותו יותר מאשר קודם לכן.
ואם רוצים לחשוף את מראהו האמיתי של האושר,
צריך לחפש את ההבעה הזאת.
סוגי העונג שלנו באמת קדומים,
ואנו כמובן לומדים הרבה מאד סוגי עונג חדשים
ורבים מהם בסיסיים. אחד מהם הוא כמובן המשיכה לטבע--
יש לנו תגובה לעולם הטבע
והיא תגובה עמוקה מאד.
נערכו מחקרים מעניינים ביותר
על אנשים שהחלימו מניתוחים,
והם גילו שאנשים שהביטו בקיר לבנים
לעומת כאלה שהתבוננו בעצים ובטבע,
אותם אנשים שבהו בקיר לבנים
שהו זמן רב יותר בביה"ח ונזקקו ליותר תרופות,
היו להם יותר סיבוכים בריאותיים.
יש בטבע משהו מאד משקם,
וזה חלק מהרגישויות שלנו.
כבני-אדם אנחנו במיוחד יצורים חקייניים.
אנו מתחילים לחקות כמעט מרגע היוולדנו.
זהו תינוק בן שלושה שבועות.
אם תוציאו לעומתו לשון,
הוא יעשה אותו דבר.
אנחנו יצורים חברתיים כבר מההתחלה.
ואפילו מחקרים בנושא שיתוף-פעולה
מראים ששיתוף פעולה בין יחידים
מדליק מרכזי תגמול במוח.
אחת הבעיות של הפסיכולוגיה היתה
שבמקום לבחון את הסובייקטיביות הפנימית הזו--
או את חשיבות המוח החברתי
לבני-אדם שנולדים חסרי-ישע
וזקוקים נואשות איש לזולתו--
היא שהם מתמקדים במקום זה בעצמי,
ובערך העצמי, ולא בעצמיות הזולת.
כלומר, "אני" במקום "אנחנו".
לדעתי זו היתה באמת בעיה עצומה
שפועלת נגד הביולוגיה שלנו ונגד טבענו,
ובכלל לא תרמה לאושר שלנו.
כי כשחושבים על זה, אנשים מאושרים כשהם זורמים,
כשהם שקועים במשהו מחוצה להם,
כשהם במחיצת אנשים אחרים, כשהם פעילים,
עוסקים בספורט, מתמקדים באדם אהוב,
לומדים, עושים סקס, לא משנה מה.
הם לא יושבים מול המראה
ומנסים להבין את עצמם,
או חושבים על עצמם.
אלה אינם הזמנים בהם אנשים מרגישים הכי מאושרים.
ועוד דבר, יש הוכחה מסוימת
שניתוח ממוחשב של טקסט
שכתבו אנשים שהתאבדו,
מראה - וזה מאד מעניין -
הוא השימוש בגוף ראשון יחיד --
"אני", "שלי",
במקום "אנחנו" ו"אנו" --
והמכתבים אינם כל כך נואשים,
אלא יותר מבטאים בדידות.
להיות לבד הוא מצב מאד לא טבעי לאדם.
יש צורך עמוק להשתייך.
אך יש דרכים בהן עברנו האבולוציוני עלול להכשילנו.
כי לגנים, לדוגמה, לא איכפת אם אנו מאושרים,
אלא רק אם אנו מזדווגים,
ומעבירים את הגנים שלנו הלאה.
לדוגמה, יש לנו שלוש מערכות
בבסיס הרבייה, כי היא כל כך חשובה.
יש תאווה, שהיא הרצון לעשות סקס.
והיא מתווכת ע"י הורמוני המין.
המשיכה הרומנטית,
שמתחברת למערכת ההשתוקקות,
ומוזנת ע"י דופמין, כלומר "אני מוכרחה את האדם הזה."
יש התקשרות, שקשורה לאוקסיטוצין,
והאופיאטים, שאומרים, "זהו קשר ארוך-טווח".
והבעיה אצל בני-אדם היא ש-3 המערכות האלה נפרדות.
אדם יכול להימצא בקשר ארוך-טווח,
להתאהב בצורה רומנטית במישהו אחר,
ולרצות לקיים יחסי מין עם אדם שלישי.
הדרך הנוספת בה הגנים שלנו עלולים להטעות אותנו
היא בקשר למעמד החברתי.
אנו רגישים ביותר למעמדנו החברתי
ומחפשים תמיד דרכים לקדם ולשפר אותו.
בממלכת החי יש רק דרך אחת לשפר את המעמד החברתי,
והיא השליטה.
אני תופסת פיקוד בעזרת הכוח הגופני,
ומפגינה אותו בחבטות על החזה,
ואילו אתם עושים מחוות של כניעה.
אך לבני-אדם יש שיטה אחרת לגמרי כדי להגיע אל הפיסגה,
והיא היוקרה,
ואנו מעניקים אותה ביד רחבה.
אם למישהו יש מומחיות וידע, והוא יודע לעשות דברים,
אנו מעניקים לו מעמד.
וברור שעבורנו זה אמצעי ליצירת עוד הרבה סוגי מעמד
כך שאנשים לא מוכרחים להימצא במקום נמוך בסולם המעמדות
כמו בממלכת החי.
הנתונים לא מאששים במיוחד את ההנחה שכסף קונה אושר.
אבל יש לכך ביסוס מסוים.
אם בודקים סוגיות כמו סיפוק בחיים,
רואים שהסיפוק בחיים גובר ככל שעולה ההכנסה.
רואים שהמצוקה הנפשית גוברת ככל שההכנסה נמוכה.
אז ברור שיש לכך השפעה מסוימת.
אבל היא יחסית קטנה.
אחת הבעיות עם כסף היא החומרנות.
כשאנשים רודפים אחרי כסף בלהיטות רבה מדי,
הם שוכחים את התענוגות הבסיסיים של החיים.
הזוג הזה כאן אומר,
"נראה לך שחסרי המזל נהנים מסקס טוב יותר?"
והילד הזה כאן אומר, "תניח לי לשחק בצעצועים שלי."
אז אחד הדברים הוא שזה באמת משתלט.
כל מערכת ההשתוקקות מבוססת הדופמין
משתלטת ומסיטה אותנו ליתר מערכות העונג שלנו.
מאסלו חשב בשנות ה-50,
שאנשים יתעלו מעל צרכיהם הביולוגיים,
ככל שהעולם ייעשה בטוח יותר
ולא נצטרך לדאוג לצרכי היסוד שלנו--
המערכת הביולוגית שלנו. שמה שמניע אותנו בא על סיפוקו--
אנו יכולים להתעלות מעליהם, לחשוב מעבר לעצמנו
לכיוון של הגשמה עצמית או התעלות,
להתעלות מעל לחומרני.
ואם לסכם בקצרה בכמה נתונים
שמראים שזה אפשרי:
האחד הוא שאנשים שעברו מה שמכונה 'מהפך',
שחשו שכל חייהם וערכיהם השתנו.
וכצפוי, אם בודקים באילו ערכים מדובר,
רואים עושר, הרפתקנות, הישגיות, עונג, כיף, כבוד,
לפני השינוי,
וערכים הרבה יותר בתר-חומרניים אחריו.
אצל נשים מתרחשים שינויי ערכים שונים לגמרי.
אך בדומה להם, הערך היחיד שנותר הוא האושר.
מהרצון להיות מושכות, מאושרות, עשירות ובשליטה עצמית
הן עברו לנדיבות ולסלחנות.
אסיים במספר ציטטות.
"יש רק שאלה אחת:
איך לאהוב את העולם?"
ורילקה אמר: "אם חיי היומיום שלך נראים עלובים,
אל תאשים אותם; האשמה בך.
אמור לעצמך שאינך מספיק משורר
כדי למנות את אוצרותיו."
"ראשית, אמור לעצמך מה תהיה,
ואז עשה את המוטל עליך."
תודה רבה.
[מחיאות כפיים]