Сідней. Все життя я чекав того, щоб потрапити у Сідней.
Я добрався до аеропорту, потім до готелю, поселився,
і сидячи там, в лоббі, я побачив брошуру
про Сіднейський Фестиваль. Я проглянув її
і натрапив на шоу, що називалося "Мінто: Наживо".
В описі йшлося: "Вулиці передмістя Мінто
перетворюються на сцену для вистави,
створеної міжнародними митцями
у співпраці з жителями Мінто".
Що це за місце таке під назвою Мінто?
Сідней, як я потім дізнався, це місто передмість,
і Мінто знаходиться на південному заході, на відстані близько години.
Маю зізнатися, це було не зовсім те, що я планував
для мого першого дня у Австралії.
Я маю на увазі, що подумував про міст Харбор-Брідж чи про пляж Бонді,
але Мінто? Тим не менш, я продюсер,
і спокуса побачити місцевий театральний проект
була сильнішою за мене. (Сміх)
І ось я поринув у п'ятничний дорожній рух
і тепер ніколи не забуду того, що я побачив, коли потрапив туди.
Глядачі ходили від будинку до будинку,
щоб подивитися виставу,
а місцеві жителі, які були учасниками дійства,
виходили зі своїх будинків і виконували
ці автобіографічні танці прямо на власних газонах
та на під'їзних доріжках. (Сміх)
Це шоу - результат співпраці з Британською
театральною компанією "Lone Twin".
"Lone Twin" приїхали до Мінто та працювали
з місцевими жителями, щоб створити ці танці.
Ця австралійсько-індійська дівчинка вийшла з дому і почала
танцювати на своєму власному газоні,
а її батько виглядав з вікна, щоб дізнатися,
що там за шум,
і скоро сам приєднався до доньки.
Вслід за ним вийшла її маленька сестричка.
Згодом вони усі танцювали цей радісний,
яскравий танок прямо перед власним будинком.
Гуляючи вулицями далі,
я був здивований та вражений неймовірним
почуттям спільності, яким була наповнена
ця подія.
"Мінто: наживо" ввів жителів Сіднею у діалог
з митцями з різних країн, і вони по праву відзначили
усю різноманітність цього міста.
Я вважаю, що Сіднейський Фестиваль, який створив "Мінто: наживо",
представляє новий вид мистецьких фестивалів 21 сторіччя.
Ці фестивалі надзвичайно відкриті.
Вони трансформують міста та спільноти.
І я думаю, щоб зрозуміти це, важливо
поглянути, звідки вони походять.
Сучасні арт-фестивалі народилися
на руїнах Другої Світової війни.
Громадські лідери створили ці щорічні події,
щоб затвердити культуру як найвищий
вияв людського духу.
У 1947 році був створений Единбурзький фестиваль
та Авіньйонський, так само як і сотні інших,
що слідували прикладу.
Те, що вони робили, було дуже високим мистецтвом,
і долучалися такі зірки, як Лорі Ендерсен,
Мерс Канінгем, та Роберт Лепаж,
які співпрацювали з фестивалями,
і ми мали такі вистави, як епохальна "Махабхарата"
та монументальний "Енштейн на пляжі".
Але проходили десятиліття,
ці фестивалі перетворилися на організації,
і в той час, як культура прискорено розвинулася,
а Інтернет об'єднав нас,
і межі низького і високого стерлися,
з'явився новий вид фестивалів.
Старі фестивалі продовжували існування, але
від Брайтона до Ріо та Перта виникало щось нове,
і ці фестивалі були насправді відмінними від попередніх.
Вони відкриті, тому що так само, як в Мінто,
вони розуміють,що діалог між
місцевим та глобальним є життєво необхідним.
Вони відкриті, тому що просять глядача бути учасником,
головним героєм, партнером, а не просто пасивним спостерігачем.
І вони відкриті, бо знають, що уяву
не можна обмежувати будівлями,
і тому так багато робіт
проводять на відкритому просторі.
Отже, цей новий вид фестивалів просить публіку виконувати
важливу роль у виставі.
Такі компанії, як De La Guarda, яку я представляю, та Punchdrunk,
створюють таку атмосферу з ефектом присутності,
яка ставить глядачів у центр подій,
але німецька театральна компанія Rimini Protokoll
виводить це на абсолютно новий рівень.
У низці шоу, серед яких - "100-процентний Ванкувер"
та "100-процентний Берлін", Rimini Protokoll створюють шоу,
які дійсно відображають суспільство.
Rimini Protokoll вибирають 100 людей, які представляють те чи інше місто
на той момент, включаючи расу, стать та соціальний статус,
шляхом ретельного відбору, що починається за 3 місяці до вистави,
і згодом ці 100 людей діляться історіями
про себе та власні життя, і все це
перетворюється на знімок того міста в той момент.
LIFT завжди були першопрохідцями у використанні різних місць для виступів.
Вони розуміють, що театр та вистава
може трапитися будь-де.
Можна зробити шоу у класній кімнаті,
в аеропорту, (Сміх)
у вітрині універмагу.
Митці - це дослідники. Хто краще за них покаже нам місто по-новому?
Митці можуть відвести нас у віддалену частину міста,
яку ми ще не знаємо, або у будівлю,
повз яку ми щодня проходимо, але ніколи не заходили всередину.
Я вважаю, що лише митець може показати людям те,
що ми часто не помічаємо в житті.
Back to Back - це австралійська компанія людей
з розумовими вадами. Я бачив їхнє вражаюче шоу
у Нью-Йорку на вокзалі дя паромів Стейтен Айленд
у годину пік.
Ми, глядачі, отримали навушники та сіли
з одного боку вокзалу.
Актори були одразу перед нами,
серед натовпу пасажирів,
і ми могли їх чути,
але ніяк не могли побачити.
Таким чином, Back to Back використовує локальні вистави,
щоб обережно нагадати нам про те, кого та що
ми викреслюємо з нашого щоденного життя.
Отже, діалог між місцевим та глобальним,
глядачі як учасник та головний герой,
інноваційне використання театрального майданчика - це все
застосовується у приголомшливій роботі
фантастичної французької компанії Royal de Luxe.
Гігантські ляльки Royal de Luxe приходять в місто
та живуть там декілька днів.
Виставою "Слон Султана" Royal de Luxe
привели центральний Лондон у нерухомий стан
- історією гігантської маленької дівчинки та її друга,
слона, що подорожував у часі.
На декілька днів вони перетворили величезне місто
на спільноту, де панувала безкінечна можливість.
The Guardian писали: "Якщо мистецтво, це перевтілення,
тоді більш перевтілюючої вистави бути не може.
"Слон Султана" репрезентує
мистецьке використання міста
і вимогу повернути вулиці людям."
Можемо говорити про економічний вплив цих фестивалів
на їхні міста, але я набагато більше зацікавлений у тому,
як фестивалі допомагають містам самовиразитися,
як вони допомагають створити свої власні фестивалі.
Фестивалі сприяють різноманітності,
схиляють сусідів до діалогу,
підвищують рівень творчості,
надають можливості вираження громадянської гідності,
покращують наш психологічний стан.
Коротко кажучи, вони роблять наші міста кращими.
Конкретний приклад:
коли "Слон Султана" прийшов у Лондон,
лише дев'ять місяців після 7/7, один лондонець написав:
"Уперше після лондонських бомбардувань
моя донька подзвонила мені з колишньою іскрою в голосі.
Вона зібралася з іншими
подивитися "Слона Султана", і, знаєте,
це все змінило."
Лін Гарднер з The Guardian написав,
що чудовий фестиваль може показати нам мапу світу,
мапу міста та мапу нас самих,
але не існує конкретної моделі фестивалю.
Я вважаю, що найгеніальніше у фестивалях,
у нових фестивалях, це те, що вони насправді повністю відображають
складність та захоплення того,
як ми усі зараз живемо.
Дуже дякую. (Оплески)