Sydney. Toată viața mi-am dorit să ajung în Sydney.
Am ajuns la aeroport, la hotel, m-am cazat,
iar în hol am găsit o broșură
despre Festivalul din Sydney. Am frunzărit-o
și am dat peste un spectacol numit „Minto:Live”.
Descrierea era: „Străzile suburbane din Minto
devin scena unor reprezentații
create de artiști internaționali
în colaborare cu locuitorii din Minto”.
Ce era acest Minto?
Sydney, după cum aveam să aflu, e un oraș cu suburbii
iar Minto e în sud-vest, cam la o oră distanță.
Recunosc, nu era exact ceea ce îmi imaginasem
despre prima mea zi în Australia.
Mă gândisem la Harbour Bridge sau Bondi Beach,
dar Minto? Totuși, sunt producător,
iar tentația unui proiect teatral cu specific local
era prea mare să-i rezist. (Râsete)
Deci, am pornit în traficul de vineri după-masa
și nu voi uita niciodată ce am văzut când am ajuns acolo.
În această performanță, auditoriul a mers
prin toată suburbia, din casă în casă,
iar locatarii, care erau și actorii
au ieșit din case și au interpretat
aceste dansuri autobiografice pe peluze,
pe aleile de acces. (Râsete)
Reprezentația e o colaborare cu o companie de teatru
din Marea Britanie, numită Lone Twin.
Lone Twin a venit la Minto și a lucrat
cu locuitorii, creând aceste dansuri.
O fată indo-australiană a ieșit și a început
să danseze pe peluza din față,
iar tatăl ei s-a uitat pe geam să vadă
ce era cu acel zgomot
și i s-a alăturat repede.
A fost urmat de sora cea mică.
Și în puțin timp dansau cu toții
acest dans exuberant și vesel pe propria peluză. (Râsete)
Și cum mă plimbam prin cartier,
am fost uimit și impresionat
de incredibilul simț de mândrie pe care comunitatea
îl avea clar față de acest eveniment.
„Minto: Live” i-a adus pe cei din periferia Sydneyului în dialog
cu artiști internaționali și a sărbătorit
diversitatea din Sydney în termeni proprii.
Festivalul din Sydney cu „Minto: Live”,
cred că reprezintă un nou tip de festival artistic, de secol XXI.
Aceste festivaluri sunt cu totul deschise.
Pot transforma orașe și comunități.
Pentru a înțelege asta, cred că trebuie
să vedem de unde venim.
Festivalurile artistice moderne s-au născut
printre ruinele celui de-Al Doilea Război Mondial.
Liderii comunităților au creat aceste evenimente anuale
pentru a celebra cultura ca fiind
cea mai înaltă expresie a spiritului uman.
În 1947 a apărut Festivalul de la Edinburgh,
cel de la Avignon și au fost urmate
de sute de altele.
Au creat artă de cea mai înaltă clasă
și au venit staruri ca Laurie Anderson,
Merce Cunningham și Robert Lepage
care și-au făcut de lucru pentru acest circuit
și am avut aceste showuri embrionare cum ar fi „Mahabharata”
și monumentalul „Einstein la plajă”.
Dar cu trecerea anilor,
aceste festivaluri au devenit obișnuite
și, odată cu accelerarea capitalului și a culturii,
Internetul ne-a reunit pe toți,
totul s-a egalizat
și a apărut un nou tip de festival.
Festivalurile vechi au continuat să înflorească,
dar de la Brighton la Rio și Perth, a apărut ceva nou,
iar aceste festivaluri erau diferite.
Aceste festivaluri sunt deschise deoarece, ca și la Minto,
se înțelege că dialogul
dintre local și global este esențial.
Sunt deschise deoarece cer ca auditoriul să joace,
să fie protagonist, partener, nu spectator pasiv
și sunt deschise deoarece știu că imaginația
nu poate sta în clădiri
și foarte mare parte a lucrării lor
e specifică unei locații sau în aer liber.
Deci, noul festival cere auditoriului
să joace un rol esențial în modelarea acțiunii.
Companii ca De La Guarda, unde sunt producător, și Punchdrunk
creează experiențe total imersive,
care pun auditoriul în centrul acțiunii,
dar compania de teatru germană Rimini Protokoll
aduce toate astea la un nivel cu totul nou.
Printr-o serie de showuri ce include „Vancouver 100 la sută”,
„Berlin 100 la sută”, Rimini Protokoll face showuri
care de fapt reflectă societatea.
Rimini Protokoll alege 100 de oameni care reprezintă orașul
la momentul respectiv în termeni de rasă, sex și clasă socială,
printr-un atent proces de selecție ce începe cu trei luni înainte.
Acești 100 de oameni spun întâmplări despre ei înșiși,
despre viața lor și totul devine o poză
a acelui oraș, în momentul respectiv.
LIFT a fost mereu un pionier al utilizării locurilor de întâlnire.
ei înțeleg că teatrul și jocul scenic
se poate face oriunde.
Se poate face un show într-o sală de școală,
într-un aeroport, — (Râsete) —
în vitrina unui magazin.
Artiștii sunt exploratori.
Artiștii ne pot duce în partea depărtată a orașului
pe care nu am explorat-o niciodată
sau în clădirea pe lângă care treceam în fiecare zi, dar nu am intrat niciodată.
Un artist cred că ne poate arăta lumea
pe care am trecut-o cu vederea toată viața.
Back to Back e o companie australiană
de persoane cu dizabilități intelectuale. Am văzut showul lor uluitor
în New York la terminalul Staten Island Ferry,
la oră de vârf.
Nouă, auditoriului, ni s-au dat căști
și am fost așezați pe o parte a terminalului.
Actorii erau chiar în fața noastră,
chiar printre navetiști
și puteam să îi auzim,
dar altfel nu i-am fi observat.
Back to Back ia acest teatru cu specific de locație și îl folosește
pentru a ne reaminti fin pe cine și ce alegem
să excludem din viața noastră de zi-de-zi.
Deci, dialog cu localul și globalul,
auditoriul ca participant, actor și protagonist,
folosirea inovatovă a locației,
toate acestea sunt în joc în uimitoarea reprezentație
a fantasticei companii franceze Royal de Luxe.
Păpușile uriașe de la Royal de Luxe vin într-un oraș
și trăiesc acolo câteva zile.
Pentru „Elefantul Sultanului”, Royal de Luxe
a venit în centrul Londrei, lăsându-l gură-cască
cu povestea lor despre o copilă uriașă și prietenul ei,
un elefant călător în timp.
Pentru câteva zile, au transformat un mare oraș
într-o comunitate cu posibilități fără sfârșit.
The Guardian a scris: „Dacă arta înseamnă transformare,
atunci nu poate exista o experiență mai transformatoare.
„Elefantul Sultanului” reprezintă nu mai puțin decât
o cucerire artistică a orașului
și o revendicare a străzilor pentru oameni.”
Am putea vorbi despre impactul economic al acestor festivaluri
asupra orașelor, dar pe mine mă interesează mult mai mult altele.
Cum poate un festival ajuta un oraș să se desfășoare,
cum îl face să revină la ale sale.
Festivalurile promovează diversitatea,
adună vecinii la dialog,
sporesc creativitatea,
oferă motive pentru mândria civică,
ne îmbunătățesc bunăstarea psihică generală.
Pe scurt, fac din orașe un loc mai plăcut.
Exemplu:
Când „Elefantul Sultanului” a venit la Londra,
doar cu nouă luni după 7/7, un londonez a scris:
„Pentru prima oară de la bombardamentele Londrei,
m-a sunat fiica mea cu o voce exaltată.
S-a întrunit cu alții
pentru a vedea Elefantul Sultanului
și a fost excepțional.”
Lynda Gardner în The Guardian scria
că un festival bun ne poate arăta harta lumii,
o hartă a orașului și o hartă a propriei persoane,
dar nu există un model de festival.
Cred că minunat la festivaluri,
la noile festivaluri, este că surprind cu-adevărat
complexitatea și exuberanța
modului în care ne ducem viața azi.
Vă mulțumesc mult. (Aplauze)