Sydney. Egész életemben arra vágytam, hogy eljussak Sydney-be.
Megérkeztem a repülőtérre, a hotelbe, bejelentkeztem,
és az előtérben volt egy katalógus
a Sydney Fesztiválról. Végiglapoztam,
és rábukkantam egy "Minto: Live"-nak nevezett programra.
A leírás szerint Minto kertváros utcái
színpaddá válnak olyan előadások számára,
amelyeket nemzetközi művészek alkottak
együttműködésben Minto helyi lakosaival.
Milyen hely ez a Minto?
Sydney, ahogy később megtudtam, kertvárosokból áll,
és Minto délnyugatra fekszik, kb. egy órányira.
Meg kell mondjam, nem pont így képzeltem el
az első napom Ausztráliában.
A Harbour-hídra vagy a Bondi tengerpartra gondoltam,
de Minto? Mégis, producer vagyok,
és nem tudtam ellenállni egy helyszínspecifikus
színházi projektnek. (Nevetés)
Így hát elindultam a péntek délutáni forgalomban,
és sohasem fogom elfelejteni, amit láttam, amikor odaértem.
Az előadásokhoz a közönség a
háztól házig sétált,
és a lakosok, akik egyben az előadók voltak,
kijöttek a házaikból és önéletrajzi
ihletésű táncokat adtak elő az előkertjükben
vagy az autófelhajtón. (Nevetés)
Az előadás egy kollaboráció az Egyesült Királyságbeli
Lone Twin előadóművészeti társulattal.
A Lone Twin eljött Mintóba, és együtt dolgozott
a lakosokkal, és megalkották ezeket a táncokat.
Ez az ausztrál-indiai lány előjött és elkezdett táncolni
az előkertjükben,
és az apja kinézett az ablakon, hogy lássa
mi volt a zaj és a zűrzavar,
és ő is csatlakozott hozzá.
És őt követte a húgocska is.
És nemsokára mind táncoltak, egy örömteli,
kirobbanó táncot ott, a saját kertjükben.
És ahogy körbejártam a környéken,
elcsodálkoztam és meghatódtam attól,
hogy a közösség láthatóan mennyire a magáénak érezte
ezt az eseményt.
A "Minto: Live" beszélgetést kezdeményezett Sydney lakói
és nemzetközi művészek között, és igazán megünnepelte
Sydney sokszínűséségét a saját feltételei szerint.
A Sydney Fesztivál, ami bemutatta a "Minto: Live"-ot azt hiszem
egy újfajta 21. századi művészeti fesztivált képvisel.
Ezek a fesztiválok radikálisan nyitottak.
Át tudnak formálni városokat és közösségeket.
Hogy ezt megértsük, érdemes megnézni,
hogy honnan jöttünk.
A modern művészeti fesztiválok
a második világháború romjain születtek.
A városi vezetők létrehozták ezeket az eseményeket,
hogy a kultúrát ünnepeljék, mint az emberi szellem
legmagasabb megnyilvánulását.
1947-ben megszületett az Edinburgh-i Fesztivál,
az Avignoni Fesztivál és még több száz másik
követte őket.
Nagyon-nagyon magas szintű művészetet műveltek,
és olyan csillagok jöttek el, mint Laurie Anderson,
Merce Cunningham és Robert Lepage,
akik ennek a fesztiválszcénának dolgoztak,
és olyan meghatározó munkákat alkottak, mint "A Mahabharata",
és a monumentális "Einstein a tengerparton".
De ahogy teltek az évtizedek,
ezek a fesztiválok váltak a valódi intézménnyé,
és ahogy a kultúra és a tőke felgyorsult,
és az internet mindnyájunkat összehozott,
a magas és alacsony valahogy eltűnt,
egy újfajta fesztivál alakult ki.
A régi fesztiválok továbbra is virágzanak,
de Brightontól Rión át Perth-ig valami új volt kialakulóban,
és ezek a fesztiválok nagyon különbözőek.
Ezek a fesztiválok nyitottak, mint Minto,
megértik, hogy a párbeszéd
a helyi és a globális között elengedhetetlen.
Nyitottak, mert arra kérik a közönséget, hogy legyen előadó,
szereplő, partner, nem csak passzív befogadó,
és nyitottak, mert tudják, hogy a képzeletet
nem lehet beszorítani egy épületbe,
ezért nagyon sok alkotásuk
helyszínspecifikus vagy szabadtéri munka.
Tehát az új fesztivál arra kéri a közönségét, hogy játsszon
meghatározó szerepet az előadás alakításában.
Az olyan társulatok, mint a De La Guarda, aminek én vagyok a producere, és a Punchdrunk,
teljesen immerzív élményeket alkotnak,
amelyek a közönséget az események középpontjába helyezik,
de a német Rimini Protokoll társulat
ezt egy teljesen új szintre emeli.
Egy előadássorozatukban, amiben szerepelt a "100% Vancouver",
"100% Berlin", a Rimini Protokoll olyan előadásokat
alkot, amelyek a társadalmat tükrözik.
A Rimini Protokoll kiválaszt 100 embert, akik képviselik azt a várost,
abban a pillanatban, faj, nem és osztály szempontjából,
alapos kutatómunkán keresztül, ami 3 hónappal korábban kezdődik,
és az a 100 ember megoszt történeteket
saját magáról és az életéről, és az egész
egy pillanatfelvétel lesz a városról abban a pillanatban.
A LIFT mindig is úttörő volt a helyszínek használatát illetően.
Megértették, hogy a színház és az előadás
bárhol megtörténhet.
Tarthatsz előadást egy osztályteremben,
egy repülőtéren -- (Nevetés) --
egy áruház kirakatában.
A művészek felfedezők. Ki tudná jobban megmutatni a város egy új arcát?
A művészek elvihetnek a város egy távoli sarkába,
ahol még sohasem jártunk, vagy bevihetnek egy épületbe,
amely mellett naponta elmegyünk, de sosem lépünk be.
Egy művész, azt hiszem meg tud nekünk mutatni embereket,
akiken átnézünk a mindennapi életünkben.
A Back to Back egy ausztráliai értelmi fogyatékkal élő
emberekből álló társulat. Láttam az elképesztő előadásukat
New Yorkban a Staten Island-i kompkikötőben,
csúcsforgalomban.
Mi, a közönség, fejhallgatókat kaptunk és leültettek
minket a váróterem egyik végében.
A színészek ott voltak előttünk,
az ingázó utasok között,
és mi hallottuk őket,
de nem feltétlenül láttuk volna meg őket más körülmények között.
Tehát a Back to Back fogja a helyszínspecifikus színházat, és arra használja,
hogy finoman emlékeztessen minket arra, hogy kit és mit
retusálunk ki a mindennapi életünkből.
A párbeszéd a helyi és a globális között,
a közönség mint résztvevő és szereplő,
a helyszínek innovatív használata, mindezek
találkoznak a fantasztikus francia társulat,
a Royal de Luxe munkájában.
A Royal de Luxe óriási bábjai megjelennek egy városban,
és ott élnek néhány napig.
"A szultán elefántjával" a Royal de Luxe
teljesen leállította London belvárosát
a történetükkel, egy óriási kislányról és a barátjáról,
egy időutazó elefántról.
Néhány napra átváltoztattak egy hatalmas várost
egy közösséggé, ahol a végtelen lehetőségek uralkodtak.
A Guardian azt írta: "Ha a művészet az átváltozásról szól,
akkor nincsen élmény, ami ennél jobban átváltoztat.
Amit 'A szultán elefántja' képvisel, az nem kevesebb,
mint egy város művészi megszállása,
és az utcák visszafoglalása az emberek számára."
Beszélhetünk a fesztiválok gazdasági hatásairól
a városaikra, de engem sokkal jobban érdekel sok más dolog,
pl. hogy egy fesztivál hogyan segít egy városnak kifejezni önmagát,
hogyan segíti megtalálni a saját hangját.
A fesztiválok ünneplik a sokszínűséget,
beszélgetést kezdeményeznek a szomszédok között,
növelik a kreativitást,
lehetőséget adnak az állampolgári büszkeségre,
és általában javítják a szellemi jólétünket.
Röviden: élhetőbbé teszik a városokat.
Jó példa erre:
"A szultán elefántja" csak 9 hónappal a július 7-i események
után érkezett Londonba, és egy lakó ezt írta:
"Először a londoni bombázások óta,
a lányom csilingelő hangon hívott fel.
Összegyűlt másokkal,
hogy megnézzék 'A szultán elefántját', és tudod,
ez hatalmas különbséget jelentett."
Lyn Gardner azt írta a Guardianben,
hogy egy fesztivál egy térképet adhat a világhoz,
egy városhoz és saját magunkhoz,
de nincs rögzített fesztiválmodell.
Szerintem az a fantasztikus a fesztiválokban,
az új fesztiválokban, hogy teljes egészében ragadják meg
az összetettségét és izgalmát annak,
ahogy ma élünk.
Nagyon köszönöm. (Taps)