Sydney. Čekao sam cijeli svoj život da dođem u Sydney.
Stigao sam u zračnu luku, u hotel, prijavio se,
i u predvorju pronašao brošuru
za Sidneyski festival. Prolistao sam je
i naišao na predstavu pod imenom “Minto: Uživo.”
U opisu je pisalo: "Ulice u predgrađu Minto
postale su pozornica za nastupe
koje su osmislili međunarodni umjetnici
u suradnji s ljudima iz Minta."
Kakvo je to mjesto koje se zove Minto?
Sydney je, kako sam naučio, grad predgrađa.
Minto je na jugozapadu, udaljen oko sat vremena.
Moram priznati, nisam baš tako zamišljao
da ću provesti svoj prvi dan u Australiji.
Mislim, razmišljao sam o mostu Harbour ili plaži Bondi,
ali Minto? No, ipak sam ja producent
i privlačnost kazališnog projekta specifičnog za neko mjesto
bila je velika i nisam mogao odoljeti. (Smijeh)
I tako, krenuo sam kroz promet jednog petka poslijepodne,
i nikad neću zaboraviti što sam vidio kad sam stigao.
U sklopu izvedbe, publika je hodala
susjedstvom od kuće do kuće,
i stanovnici, koji su bili izvođači,
izašli su iz svojih kuća i izvodili
autobiografske plesove u svojim dvorištima,
na prilazima kućama. (Smijeh)
Predstava je suradnja s britanskom
kazališnom skupinom Lone Twin.
Lone Twin je došao u Minto
i radio sa stanovnicima, a oni su stvorili te plesove.
Jedna je Australo-indijka izašla i počela
plesati na travnjaku pred svojom kućom,
a njezin otac izvirio je kroz prozor da vidi
odakle sva ta buka i metež,
te joj se uskoro pridružio.
Slijedila ga je i njezina mlađa sestra
i uskoro su svi plesali taj veseli,
razigrani ples, i to u svojem dvorištu. (Smijeh)
Dok sam prolazio susjedstvom,
bio sam zadivljen i dirnut tim nevjerojatnim
osjećajem vlasništva koji je ova zajednica očito imala
prema ovome događaju.
"Minto: Uživo" doveo je stanovnike Sydneya u dijalog
s međunarodnim umjetnicima i proslavio je
raznolikost Sydneya na svoj način.
Sidneyski festival, koji je isproducirao "Minto: Uživo",
mislim da predstavlja novu vrstu umjetničkih festivala 21. stoljeća.
Ti su festivali radikalno otvoreni.
Oni mogu transformirati gradove i zajednice.
Da biste ovo bolje razumjeli, mislim da nekako ima smisla
pogledati kako je to sve počelo.
Moderni umjetnički festivali rođeni su
u ruševinama Drugog svjetskog rata.
Građanski vođe kreirali su te godišnje događaje
kako bi se slavila kultura kao najviši
izraz ljudskoga duha.
1947. godine rođen je Edinburški festival,
kao i Avignon i stotine drugih
koji su slijedili nakon njih.
Oni su stvarali vrlo, vrlo visoku umjetnost
i iz njih su proizašle zvijezde poput Laurie Anderson,
Mercea Cunninghama i Roberta Lepagea
koji su radili za ovaj krug.
Održavale su se značajne predstave, poput “Mahabharate”
i monumentalne “Einstein na plaži”.
Ali, kako su desetljeća prolazila,
ti su festivali postali prave institucije.
Kako su kultura i kapital rasli,
internet nas je približio jedne drugima,
nestala je razlika između visokog i niskog,
i izniknula je nova vrsta festivala.
Stari festivali i dalje su se razvijali, ali
od Brightona preko Rija do Pertha, nicalo je nešto novo
i ti su festivali bili stvarno drugačiji.
Ti su festivali otvoreni jer, kao u Mintu,
razumiju da je dijalog
između lokalnog i globalnog nužan.
Otvoreni su jer traže publiku da budu glumci,
protagonisti, partneri, a ne samo pasivni promatrači.
Otvoreni su jer znaju da se mašta
ne može držati u zgradama,
i velik dio posla koji oni rade
specifičan je za mjesto ili se odvija na otvorenom.
I tako novi festival traži publiku da igra
ključnu ulogu u oblikovanju nastupa.
Tvrtke kao što su De La Guarda, koju ja produciram, i Punchdrunk
stvaraju ta sveobuhvatna iskustva
koja stavljaju publiku u središte radnje,
ali njemačka kazališna skupina Rimini Protokoll
sve ovo podiže na potpuno novu razinu.
U seriji nastupa koja uključuje “100 posto Vancouver” i
“100 posto Berlin”, Rimini Protokoll pravi predstave
koje doista odražavaju društvo.
Rimini Protokoll izabire 100 ljudi koji u tom trenutku
predstavljaju taj grad po rasi, spolu i društvenoj klasi,
kroz oprezan proces koji počinje tri mjeseca ranije.
Zatim tih 100 ljudi dijeli priče
o sebi i svojim životima i cijela stvar
postaje trenutna snimka toga grada u tom trenutku.
LIFT je oduvijek bio pionir u korištenju lokacija.
Oni razumiju da se kazalište i predstava
mogu dogoditi bilo gdje.
Možete napraviti predstavu u učionici,
u zračnoj luci — (Smijeh) —
u izlogu robne kuće.
Umjetnici su istraživači. Tko bi nam mogao dati bolji nov pogled na grad?
Umjetnici nas mogu odvesti do udaljenog dijela grada
koji nismo istražili, ili nas mogu povesti
u zgradu pored koje prolazimo svaki dan, ali u koju nikad nismo ušli.
Umjetnik, smatram, može nam zbilja pokazati ljude
koje ćemo u svojoj svakodnevici možda previdjeti.
Back to Back je australska skupina
ljudi s intelektualnim poteškoćama. Pogledao sam njihovu nevjerojatnu predstavu
u New Yorku u trajektnom terminalu na Staten Islandu
u najvećoj prometnoj gužvi.
Nama, publici, dali su slušalice i posjeli nas
na jednu stranu terminala.
Glumci su bili ispred nas,
među putnicima,
i mogli smo ih čuti,
ali inače ih možda ne bismo vidjeli.
Back to Back, dakle, koristi kazalište vezano za određenu lokaciju
kako bi nam nježno svratili pažnju na to koga i što odlučujemo
isključiti iz svojih života.
Tako dijalog s lokalnim i globalnim,
publika kao sudionik, glumac i protagonist,
inovativno korištenje lokacije -- sve te stvari
dolaze do izražaja u zadivljujućem radu
fantastične francuske skupine Royal de Luxe.
Ogromne lutke Royal de Luxea dolaze u grad
i nekoliko dana ondje stanuju.
Za “Sultanovog slona”, Royal de Luxe
došli su u centar Londona i uzrokovali zastoj
svojom pričom o divovskoj djevojčici i njezinom prijatelju,
slonu koji putuje kroz vrijeme.
Na nekoliko su dana preobrazili ogroman grad
u zajednicu u kojoj su vladale beskrajne mogućnosti.
Guardian je napisao: “Ako je transformacija smisao umjetnosti,
onda ne postoji iskustvo koje bi dovelo do veće transformacije nego ovo.
“Sultanov slon” predstavlja pravu
umjetničku okupaciju grada
i preuzimanje ulica za ljude."
Možemo govoriti i o gospodarskim utjecajima ovih festivala
na njihove gradove, no ja sam puno više zainteresiran za mnoge druge stvari,
poput toga kako festival pomaže gradu da se izrazi,
kako mu pomaže da se oblikuje kao svoj.
Festivali promoviraju raznolikost,
uključuju susjedstva u dijalog,
povećavaju kreativnost,
nude prilike običnim građanima,
poboljšavaju naše opće psihičko zdravlje.
Ukratko, čine gradove boljim mjestima za život.
Konkretan slučaj:
Kad je “Sultanov slon” stigao u London,
samo devet mjeseci nakon bombaških napada, jedan je stanovnik Londona napisao:
“Prvi put od bombaških napada
mojoj se kćeri vratila ona iskra u glasu.
Okupila se s ostalima
kako bi pogledala “Sultanovog slona” i znate,
to je imalo tako velik značaj."
Lyn Garnder iz Guardiana napisala je
da nam sjajan festival može pokazati kartu svijeta,
kartu grada i kartu nas samih,
ali ne postoji fiksni model festivala.
Mislim da su ti novi festivali tako fantastični
zato što u potpunosti obuhvaćaju
složenost i uzbudljivost
načina na koji danas svi živimo.
Hvala vam puno. (Pljesak)