Сидни. Цял живот съм искала да отида до Сидни.
Отидох до летището, до хотела, записах се
и когато седях в лобито, видях брошура
за фестивала в Сидни. Разгледах я
и видях шоу, наречено "Минто: на живо".
Описанието беше: "Улиците на предградието Минто
стават сцена на представление,
създадено от международни артисти
със сътрудничество на хората, които живеят в Минто".
Какво е това място, наречено Минто?
Сидни, както научих, е град съставен от предградия
и Минто се намира на югозапад, на разстояние от около час
и трябва да кажа, че не беше точно това, което си представях
в първия ми ден тук.
Искам да кажа, че си мислих за Харбър бридж или Бонди бич,
но Минто? Продуцент съм
и привлекателността на проект за театър
беше неустоима. (Смях)
Отидох там в петък следобяд
и никога няма да забравя, какво видях, когато отидох там.
За представлението, публиката ходеше
в квартала от къща в къща
и жителите, които бяха изпълнители,
излизаха от къщите си и изпълняваха
тези автобиографични танци в ливадите си
на пътищата си. (Смях)
Шоуто е сътрудничество с Великобританската
компания за представления, наречена Лоун туин.
Лоун туин дойде в Минто и работи
с жителите и те създадоха тези танци.
Това австралийско - индийско момиче излезе и започна
да танцува на ливадата пред къщата си,
а баща й гледаше през прозореца, за да види
за какво е целия шум
и след малко се присъедини към нея.
Тя беше последвана от по-малката си сестра.
Те танцуваха този радостен
танц на ливадата си.
Когато се разхождах в квартала,
бях удивен и тргнат от невероятното
чувство на собственост, което общността
чувстваше за събитието.
"Минто: на живо" въведе жителите на Сидни в диалог
с международни артисти и празнуваха
разнообразието на Сидни по свой начин.
Фестивалът в Сидни, част от който е "Минто: на живо", мисля,
че представлява нов тип на фестивал на изкуството в 21. век.
Тези фестивали са открити.
Те могат да преобразуват градове и общности.
За да разберем това, мисля, че има смисъл
да разгледаме от къде сме дошли.
Съвременните фестивали на изкуството дойдоха
след края на Втората световна война.
Гражданските водаи създадоха тези годишни събития,
за да отбележат, че културата е висшето
изражение на човешкия дух.
През 1947 г., бяха създадени фестивалите в Единбург
и в Авингтон, както и
много други.
Работите, които бяха представени там бяха висше изкуство
и там дойдоха звезди като Лори Андерсън,
Мерс Кънингам и Робърт Лепейдж,
които създадоха творби за този кръг
и бяха създадени шоута като "Махабхарата"
и "Айнщайн на плажа".
Но след свършването на десетилетието,
тези фестивали бяха установени
и културата се ускори,
интернет ни събра
високото и ниско изкуство изчезна,
появи се нов тип фестивал.
Старите фестивали продължаваха да живеят, но
от Брайтън до Рио и до Перт възникваше нещо ново
и тези фестивали бяха различни.
Те са открити, защото, както в Минто,
те разбират, че диалога
между локалното и глобалното е съществен.
Те са открити, защото молят публиката за е играч,
парнтьор, а не пасивен зрител
и са открити, защото знаят, че въображението
не се съдържа в сгради
и толкова голяма част от работата, която правят
е специфична за мястото или работа на открито.
Новият фестивал моли публиката да играе
важна роля в оформянето на представлението.
Компании като Де Ла Гуарда, които продуцирам, и Пунчдрънк
създават тези преживявания
които поставят публиката в центъра на действието,
но немската компания за представления, Румини Протокол,
пренася това на ново ниво.
В множество от шоута, които включват "100 процента Ванкувър",
"100 процента Берлин", Римини Протокол прави шоута,
които отразяват обществото.
Римини Протокол избира 100 човека, които представляват града
в момента по раса и пол и класа
чрез подробен процес, който започва три месеца преди тва
и след това тези 100 човека разказват истории за
себе си и живота си, и цялото нещо
става снимка на града в момента.
LIFT винаги е бил пионер в използването на тези представления.
Той разбира, че театъра и представлението
могат да се случат навсякъде.
Можете да направите шоу в класната стая,
в летище - (Смях) -
във витрината на търговски център.
Артистите са изслидователи. Кой би ни показал града по-добре?
Артистите могат да ни отведат до отдалечена част на града,
която не познаваме или в
тази сграда, покрай която минаваме всики ден, но никога не влизаме в нея.
Един артист може да ни покаже,
това, което пропускаме.
Back to Back е австралийска компания с хора
с умствени недостатъци. Видях удивителното им шоу
в Ню Йорк в терминала на Staten Island Ferry
в час пик.
Ние, публиката, имахме най-хубавите места и седяхме
в едната страна на терминала.
Актьорите бяха право пред нас,
точно сред нас
и можехме да ги чуваме,
но не можехме да ги виждаме.
Back to Back играе театър, който е специфичен за мястото и го използва,
за да ни напомни за това, кой и какво избираме
да редактираме във всекидневния си живот.
Диалогът с локалното и глобалното,
публиката като участник и играч,
иновативното използване на мястото, всички тези неща
се играят в удивителната творба
на френската компания Роял де лукс.
Големите кукли на Роял де лукс идват в града
и живеят там за пет дни.
За "The Sultan's Elephant", Роял де лукс
дойде до централен Лондон и накара публиката да замлъкне
от историята на голямо малко момиче и приятелката й,
слон, който пътува през времето.
За няколко дни те преобразуваха голям град
в общност, където има безкрайни възможности.
Гардиан написа: "Ако изкуството е преобразуване,
тогава може да има повече трансформации.
Това, което "The Sultan's Elephant" представлява, е не по-малко
от артистична окупация на града
и рекламация за хора по улиците".
Можем да говорим за икономическото значение на тези фестивали
върху градовете им, но се интересувам много повече от много други неща,
като например, как един фестивал помага на града да се изрази,
как градът става самия себе си.
Фестивалите рекламират различие,
карат хората да разговарят помежду си,
увеличават творчеството,
предлагат възможности за гражданска гордост,
подобряват общото ни психологическо благосъстояние.
Накратко, те правят градовете по-добро място за живеене.
Пример:
Когато "The Sultan's Elephant" дойде в Лондон,
девет месеца след 7. юли, един лондончанин написа:
"За пръв път след бобмандирането на Лондон,
очите на дъщеря ми светеха"
Тя се събра с други хора,
за да гледа "The Sultan's Elephant" и знаете ли,
това я промени".
Лин Гарднър от Гардиан написа,
че голям фестивал може да ни покаже карта на света,
карта на града и карта на самите нас,
но няма модел за фестивал.
Мисля, че това, което е удивително за фестивалите,
новите фестивали, е че те обхващат
пълнотата и въодушевлението
на начина, по който живеем.
Много благодаря. (Аплодисменти)