Я прийшла сюди для того,
щоб поставити перед вами завдання.
Я знаю - перед людьми поставлено багато завдань.
Те, про яке я говоритиму сьогодні,
полягає у тому, що нам вже час переглянути свою думку до того,
що ж насправді означає поняття "мир".
Мир - це не просто пісня "Кумбая, міг Бог."
Мир - це не голуб і веселка,
якими б чарівними вони не були.
Коли я бачу символи
веселки та голуба,
я думаю про душевний спокій.
Я думаю про медитацію.
Я не думаю про те,
що, на мою думку, - є миром,
а мир, це перш за все, стабільний світ,
де панує рівність та сраведливісь.
Це життєздатний світ,
в якому більшість людей
на нашій планеті
мають доступ до достатньої кількості ресурсів,
щоб прожити гідне життя,
життя в якому люди можуть вільно отримати
освіту
та медичне обслуговування,
щоб жити, не бідуючи
та не знаючи страху.
Це все зветься безпекою людини.
Однак, я не цілковита пацифістка,
як деякі з моїх справді, надзвичайно важко працюючих
друзів, що борються з насильством,
як ось Мейрід МакГваєр.
Я розумію, що люди
настільки заплутались,
м'яко кажучи,
тому що я пообіцяла моїй мамі
виражатись пристойно на людях.
І я намагаюсь, дуже-дуже намагаюсь.
Мам, я справді стараюсь.
Нам потрібно трішки більше поліції
та військових,
але для захисту.
Нам слід переосмислити,
що нам дає почуття безпеки
у цьому світі.
Адже, це не озброєння країни
до самих зубів.
І не наші спроби заставити інші країни
озброюватись до зубів,
за допомогою зброї, яку ми виготовляємо
та їм продаємо.
Це більш раціональне використання цих грошей,
щоб країни світу почували себе у безпеці,
щоб люди почували себе у безпеці.
Я роздумувала над
останніми подіями
в Конгресі США,
коли президент пропонував
8,4 мільярдів доларів (в рік),
щоб провести голосування на підтримання угоди про скрочення стратегічного озброєння Росії.
Я, звичайно, підтримую таке голосування.
Проте, він пропонує витратити (за 10 років) 84 мільярди доларів
на модернізацію
ядерної зброї.
ви знаєте, що сума, яку ООН називає
необхідною для виконання Цілей розвитку тисячоліття,
це 80 мільярдів доларів?
Всього-на-всього трохи грошей,
які б, як би мені хотілося, щоб лежали на моєму банківському рахунку -
однак, на жаль, їх там немає...
З глобальної точки зору, це вже й не така велика сума.
Проте, вона буде направлена на модернізацію зброї,
якої ми не потребуємо
і від якої ми не зможемо позбутися за все своє життя,
якщо тільки ми не стоятимо на своєму...
і не візьмемо все у свої руки, -
поки ми не почнемо вірити у те,
що все, що ми почули
за останні два дні
- це складові, які потрібні
для безпеки людства.
Це спасіння тигрів.
Це зупинка нафтових пісків.
Це вільний доступ до
медичного обладнання,
яке, дійсно, може визначити, хто хворий раком.
Ви розумієте про що я.
Це можливість вкладення наших грошей у ці проекти.
Це називається - діяти.
Я була у Хіросімі
кілька тижнів тому
і Його Святість
(ми сидимо перед тисячма жителями міста
і нас приблизно 8 Нобелівських Лауреатів.)
а він же поганий хлопець, як розбещена дитина в церкві.
Отже, ми розглядаємо усіх, чекаючи нашої черги виступити,
а він, нахилившись до мене, говорить:
"Джоді, я - буддиський монах."
Я відповіла: "Так, Ваша Святість.
Ваша ряса видає вас."
(Сміх)
Він каже: "Ви знаєте
я, начебто, люблю медитацію і я молюсь."
Я відповіла: "Це добре. Дуже добре.
Сьогодні нам цього так бракує.
Я сама так не роблю, але це чудово."
А він відповідає: "Однак, я став скептиком.
Я не вірю,
що медитація та молитви
зуміють змінити наш світ.
Я вважаю, що, насправді, нам потрібно
діяти."
Його Святість, у свой рясі -
мій новий супергерой.
Я розмовляла з Аун Сан Су Чжі
кілька днів тому.
Як більшість з вас знає,
вона - героїня демократії у своїй країні, М'янмі.
Ви, можливо, також знаєте,
що 15 з останніх 20 років
вона провела у в'язниці за свої спроби
встановити демократію.
Кілька тижнів тому її звільнили,
і ми стурбовані тим, як довго вона залишиться на волі,
тому що вона знову вийшла на вулиці Рангуна,
закликаючи народ до змін.
Вона вже знову на вулицях, співпрацює з партією,
намагаючись перебудувати свою країну.
Я розмовляла з нею на деякі теми.
І хочу сказати лиш одне,
оскільки це нагадало мені слова Його Святості.
Вона сказала: "Ви знаєте, нам слід подолати довгий шлях,
щоб демократія, в кінці кінців, укорінилася в моїй країні.
Однак, я не вірю в надію
без зусиль.
Я не вірю в надію, що щось зміниться,
допоки ми не вживемо заходів,
щоби добитися цих змін."
А ось ще одна жінка - моя героїня.
Це моя подруга, доктор Шірін Ебаді,
перша жінка-мусульманка,
яка отримала Нобелівську Премію Миру.
Останні півтора року
вона провела у вигнанні.
Якщо ви запитаєте її, де вона проживає, де вона живе, будучи у вигнанні?
- вона відповість, що у аеропортах світу.
Вона подорожує, тому що, під час виборів, вона знаходилась
за межами країни.
Та замість того, щоб поїхати додому,
вона порадилась з іншими жінками, з якими вона працює,
і вони сказали їй: "Залишайся. Нам потрібно, щоб ти була за кордоном.
Нам потрібна можливість спілкуватися з тобою, коли ти там,
щоб ти могла розказувати про все те,
що відбувається всередині країни".
Вже півтора роки
вона живе у вигнанні та говорить
від імені інших жінок своєї країни.
Вангарі Маатай -
лауреат Премії Миру 2004 року.
ЇЇ називають "леді дерев",
але вона не просто "леді дерев".
Робота з встановлення миру -
дуже творча справа.
Це важка щоденна праця.
Коли вона саджала ті дерева -
я вважаю, не всі люди розуміли,
що, водночас,
вона користалася цим,
щоб об'єднати людей; щоб люди могли, саджаючи дерева,
розмовляти на тему, як подолати
авторитарну владу в країні.
Будь-які збори були заборонені,
за це людей арештовували та саджали у в'язницю.
Проте, якщо вони об'єднувалися задля допомоги довкіллю,
то це "будь-ласка" -
творчий підхід.
Однак, це не лише приклади для наслідування,
як ось Шірін
чи Аун Сан Су Чжи, чи Вангарі Маатай, -
це жінки нашого світу,
які разом стараються
його змінити.
Жіноча Ліга М'янми,
11 окремих жіночих організацій Мьянми,
об'єдналися разом, тому що їхня сила - у кількості.
Спільна праця - ось, що змінює наш світ.
Кампанія "Мільйон Підписів",
яку проводять жительки Мьянми,
працюючи разом, має на меті внести зміни у права людини,
та встановити демократію в країні.
Коли одну жінку арештовують та саджають у в'язницю,
інша виходить та вступає у рух,
усвідомлюючи, що спільними зусиллями,
вони, рано чи пізно, принесуть зміни
у свою країну.
В центру фотографії - Мейрід МакГваєр,
справа - Бетті Уільямз,
- жінки, що принесли мир у Північну Ірландію.
Я розповім вам коротку історію.
Один з водіїв ІРА був застрелений за кермом,
його машина врізалась у людей, що стояли на тротуарі,
по іншу сторону вулиці.
Серед цих людей була жінка з трьома дітьми.
Діти загинули на місці.
Жінка про яку йдеться - сестра Мейрід.
Замість того, щоб піддатися
горю, розпачу та скласти руки
перед обличчям насильства,
Мейрід приєдналася до Бетті -
затята протестантка та затята католичка,
разом вони вийшли на вулиці,
щоб сказати "Ні" насильству.
Вони змогли привернути на свою сторону
десятки тисяч, в основному, жінок, декілька мужчин
на вулицях міста, щоби докорінно змінити ситуацію, що склалася.
І це, частково,
їхня заслуга - мир у Північній Ірландії,
Вони досі над цим працюють,
тому що у майбутньому їх чекає ще більше роботи.
Це Рігоберта Менчу Тум.
Вона також отримала Премію Миру.
Сьогодні вона балотується у президенти.
Вона навчає корінне населення своєї країни (Гватемали),
істиннам: що ж воно таке, - демократія,
як встановити демократію в країні.
Вона розповідає про те, як голосують -
однак, демократія - це не лише голосування,
це активна громадська діяльність.
Ось на чому я зарас "зациклилась" -
на кампанії, яка має на меті заборонити протипіхотні міни.
Одна з причин успіху цієї кампанії
полягає у тому, що ми виросли з двох НДО
до тисяч
у 90 країнах світу,
працюючи разом задля спільної цілі - заборони протипіхотних мін.
Деякі люди, що співпрацювали з нами,
могли присвятити кампанії лише одну годину на місяць,
стільки часу вони б могли потратити і на волонтерську роботу.
Були й інші, ось, як на приклад - я,
які працювали повний робочий день.
Проте, саме завдяки спільним зусиллям усіх нас
настав час змін.
Я вважаю, що сьогодні
усім людям слід піднятися
та почати діяти,
щоби підняти на новий рівень поняття миру.
Це не якесь лайливе слово.
Це важка щоденна праця.
І якщо кожен з нас,
хто не байдужий до речей, які нас турбують,
підніме свій зад
і стане волонтером,
присвятивши, цій справі, стільки часу, скількі він зможе, -
ми зможемо змінити цей світ,
ми зможемо спасти цей світ.
І ми не можемо чекати допоки хтось інший це зробить; ми мусимо зробити це самі.
Дякую.
(Оплески)