Овде сам, заправо
да бих изазвала људе.
Знам да је било много изазова упућених људима.
Онај који ћу ја направити
је да је време да повратимо
право значење мира.
Мир није, ”Кумбаја, мој Господе.”
Мир нису голубица и дуга -
колико год да су дивне.
Када видим симболе
дуге и голубице,
помислим на лични спокој.
Помислим на медитацију.
Не мислим
о ономе што ја сматрам миром,
што је одживи мир
са правдом и једнакошћу.
То је одрживи мир
у коме већина људи
ове планете
има прилаз довољној количини ресурса
да би живела достојанственим животом,
где ти људи имају довољно приступа
образовању
и здравственој нези,
тако да могу да живе у оној слободи коју желе
и ослобођени страха.
То се зове људска сигурност.
Ја нисам у потпуности пацифиста
као неки од мојих пријатеља, веома, веома,
снажних поборника ненасиља,
као што је Мејрид Мекгвајер.
Разумем да су људи
толико збуњени -
да кажем на леп начин
јер сам обећала мајци
да ћу престати да користим Ј-реч у јавности.
И све се више и више трудим.
Мама, стварно се трудим.
Треба нам мало полиције,
мало војске,
али за одбрану.
Морамо редефинисати
оно што нас чини сигурним
на овом свету.
А то не значи да нашу земљу
наоружамо до зуба.
То не значи да постигнемо да се друге земље
наоружају до зуба
са оружјем које ми поризводимо
и онда им продамо.
То значи да користимо тај новац на рационалнији начин
да бисмо обезбедили земље широм света,
да бисмо учинили сигурним људе широм света.
Размишљала сам о
скорашњим догађајима
у Конгресу,
када је председник понудио
8.4 милијарде долара
да би добио ”СТАРТ” гласање.
Ја наравно подржавам гласање за ”СТАРТ”.
Али он нуди 84 милијарде долара
за модернизацију
нуклеарног оружја.
Да ли знате да је бројка о којој Уједињене нације говоре
да би постигла Миленијумске циљеве за развој
80 милијарди долара?
Само мало новца,
камо среће да је на мом рачуну,
али није...
У глобалном смислу то је јако мало новца.
Али модернизоваће оружје
које нам није потребно
и којег се нећемо отарасити током нашег животног века,
осим ако не устанемо са наших...
и урадимо нешто да бисмо то остварили -
осим ако не почнемо да верујемо
да су све ствари о којима смо слушали
током последње две године
елементи онога што заједно
представља људску безбедност.
Спашава тигрове.
Зауставља песак натопљен катраном.
Даје приступ
докторској опреми
која заправо може да каже ко има рак.
Све те ствари.
Користи наш новац за све те ствари.
Ради се о акцији.
Пре неколико недеља
била сам у Хирошими
као и Његова Светост -
седели смо испред хиљада људи у граду
и било је око осам Нобеловаца.
А он је лош тип; он је као неваљало дете у цркви.
Буљили смо у све и чекали наш ред за говор,
а он се нагнуо ка мени и рекао ми,
”Џоди, ја сам будистички монах.”
Рекла сам, ”Да, Ваша Светости.
Ваша хаљина Вас одаје.”
(Смех)
Рекао је, ”Знаш, ја волим
медитацију и молим се.”
Рекла сам, ”То је добро. То је добро.
То нам је потребно у свету.
Ја то не пратим, али је кул.”
А он је рекао, ”Али постао сам скептичан.
Не верујем да ће
медитација у молитва
променити овај свет.
Мислим да је
потребна акција.”
Његова Светост, у својој хаљини,
је мој нови акциони херој,
Причала сам са Аунг Сун Су Куием
пре неколико дана.
Као што већина вас зна,
она је херој демократије у својој домовини, Бурми.
Такође вероватно знате
да је провела 15 од последњих 20 година
у затвору због свог труда
да донесе демократију.
Управо је пуштена пре неколико недеља
и веома смо забринути за то колико дуго ће бити слободна,
зато што је већ на улицама Рангуна,
где се бори за промену.
Већ је на улицама радећи са странком
и покушавајући да је поново успостави.
Разговарале смо о разним стварима.
Али желим рећи једну ствар
зато што је слична ономе што је Његова Светост рекао.
Рекла је, ”Знаш, имамо много тога пред собом
да бисмо коначно довели демократију у моју земљу.
Али ја не верујем у наду
без напора.
Не верујем у наду без промене,
осим ако не кренемо у акцију
да то и остваримо.”
Ево још једне жене, мог хероја.
То је моја пријатељица Др. Ширин Ебади,
прва муслиманска жена
која је добила Нобелову награду за мир.
Била је у изгнанству
последњих годину ипо дана.
Питате је где живи у изгнанству.
Она каже да живи на светским аеродромима.
Путује зато што је била ван земље
током избора.
И уместо да оде кући,
разговарала је са свим женама са којима ради
које су јој рекле: ”Остани напољу. Тамо си нам потребна.
Потребно нам је да можемо да разговарамо са тобом
тако да можеш да пошаљеш поруку
о ономе што се овде дешава.”
Годину ипо дана -
она говори
у име осталих жена у својој земљи.
Вангари Матаи -
добитница Нобелове награде за мир 2004.
Зову је ”дама дрво”,
али она је више од тога.
Радити за мир
је веома креативно.
То је тежак рад сваког дана.
Мислим да већина људи не разуме
да је она док је садила то дрвеће
истовремено примењивала
активност сакупљања људи
да би заједно посадили дрвеће
и разговарали о томе како да превазиђу
ауторитативну власт у њеној земљи.
Људи нису могли да се окупљају,
а да не буду ухапшени и одведени у затвор.
Али ако су заједно садили дрвеће за околину,
онда је било у реду -
креативност.
Не ради се само о познатим женама
као Ширин,
као Аунг Сун Су Куи, као Вангари Матаи;
ради се о свим осталим женама света
које се такође боре
да заједно промене свет.
Женска лига Бурме -
11 индивидуалних организација бурманских жена
су се сакупиле јер су заједно биле јаче.
Радећи заједно мења свет.
Кампања ”Милион потписа”
жена унутар Бурме које
раде заједно како би промениле људска права,
и донела демократију у своју земљу.
Када једну ухапсе и одведу у затвор,
друга се придружи покрету
знајући да ће, ако раде заједно
на крају остварити промену
у својој сопственој земљи.
Мајрид Мекгвајер у средини,
Бети Вилијамс на десној страни -
доносе мир у Северну Ирску.
Рећи ћу вам кратку причу.
Возач Ирске Републиканске Армије је био погођен,
а његов ауто је насрнуо на људе
који су били на тротоарима.
Ту је стајала мајка са троје деце.
Деца су на месту била мртва.
То је била Мејридина сестра.
Уместо да се преда
патњи, депресији, поразу
пред тим насиљем,
Мајрид се нашла са Бети -
оданом протестанткињом и оданом католкињом -
и изашле су на улице
да кажу, ”Не више насиља.”
Успеле су да на улице прикупе
десетине хиљада, углавном жена, неких мушкараца,
и да донесу промену.
Били су део
групе која је донела мир у Северну Ирску
и још увек на томе раде,
јер још увек има доста тога да се уради.
Ово је Ригоберта Менћу Тум.
И она је добила Нобелову награду за мир.
Сада се кандидовала за председника.
Она образује домородачке народе у својој земљи
о томе шта значи демоктратија
и како је донети у земљу,
о томе како да гласају -
али и о томе да демократија није само у гласању,
већ и у активној грађанској дужности.
То је оно где сам се ја заглавила -
у кампањи против нагазних мина.
Јенда од ствари које су омогућиле ову кампању
је то што смо из невладине организације прерасли у
хиљаде
у 90 земаља широм света,
радећи заједно са зајдничким циљем да забранимо нагазне мине.
Неки људи који су радили у нашој кампањи
су могли да раде можда само сат времена месечно.
Толико су могли да волонтирају.
Други, као ја,
су посвећивали пуно радно време.
Али акција свих нас је оно
што је довело до промене.
По мом мишљењу, оно што нам је данас потребно
је да људи устану
и предузму нешто
да би повратили значење мира.
То није прљава реч.
То је тежак свакодневни рад.
И када би свако од нас
коме је стало до различитих ствари до којих је нама стало
устао са своје гузице
и волонтирао
колико год времена може,
могли бисмо да променимо свет,
могли бисмо га спасити.
Не можемо да чекамо на неког другог; морамо то сами урадити.
Хвала вам.
(Аплауз)