Mă aflu de fapt aici
pentru a provoca oamenii.
Ştiu că au fost multe provocări lansate.
Cea pe care am s-o lansez eu
este aceea că este timpul să recuperăm
ceea ce înseamnă pacea cu adevărat.
Pacea nu înseamnă "Kumbaya, Doamne Dumnezeule".
Pacea nu este porumbelul şi curcubeul -
oricât de drăguţe ar fi.
Când văd simbolurile
curcubeului şi porumbelului,
mă gândesc la seninătatea personală.
Mă gândesc la meditaţie.
Nu mă gândesc
la ce consider eu că este pacea,
care e pacea durabilă
cu justiţie şi egalitate.
Este o pace durabilă
în care majoritatea oamenilor
de pe această planetă
au acces la suficiente resurse
pentru a avea vieţi demne,
în care aceşti oameni au suficient acces
la educaţie
şi servicii de sănătate,
astfel încât să poată trăi în libertate faţă de nevoi
şi libertate faţă de frică.
Aceasta se numeşte securitate umană.
Şi nu sunt complet pacifistă
ca unii dintre prietenii mei cu adevărat rezistenţi
şi non-violenţi,
ca Mairead McGuire.
Înţeleg că fiinţele umane
sunt aşa de distruse -
ca să folosesc un cuvânt drăguţ,
pentru că i-am promis mamei
că nu voi mai folosi bomba F în public.
Şi mă străduiesc din ce în ce mai mult.
Mamă, chiar mă străduiesc.
Avem nevoie de puţină poliţie,
avem nevoie de puţină armată,
dar pentru apărare.
Trebuie să redefinim
ce ne face să fim în siguranţă
în această lume.
Nu e înarmarea ţării noastre
până în dinţi.
Nu este determinarea celorlalte ţări
să se înarmeze până în dinţi
cu armele pe care noi le producem
şi le vindem.
Înseamnă folosirea acelor bani mai raţional
pentru a face ţările acestei lumi mai sigure,
pentru a-i face pe oamenii din lume să fie în siguranţă.
Mă gândeam
la evenimentele recente
din Congres,
unde preşedintele oferă
8,4 miliarde de dolari
pentru a primi votul START.
Cu siguranţă sunt pentru votul START.
Dar el oferă 84 de miliarde de dolari
pentru modernizarea
armelor nucleare.
Ştiţi că cifra despre care vorbeşte ONU
pentru îndeplinirea Obiectivelor de Dezvoltare ale Mileniului
este de 80 de miliarde de dolari?
Numai acei puţini bani,
care mie, mi-aş dori să fie în contul meu din bancă --
nu sunt, dar...
În termeni globali sunt puţini bani.
Dar vor moderniza arme
de care nu avem nevoie
şi de care nu se va scăpa în cursul vieţii noastre,
dacă noi nu ne ridicăm de pe...
şi facem ceva ca să se întâmple asta -
dacă noi nu începem să credem
că toate lucrurile despre care am auzit
în aceste ultime două zile
sunt elemente ce se îmbină
pentru a face oamenii să fie în siguranţă.
Înseamnă salvarea tigrilor.
Înseamnă oprirea nisipurilor bituminoase.
Înseamnă a avea acces
la echipament medical
care poate spune cu adevărat cine are cancer.
Înseamnă toate aceste lucruri.
Înseamnă folosirea banilor pentru toate aceste lucruri.
Înseamnă acţiune.
Am fost la Hiroshima
acum câteva săptămâni,
şi Sfinţia Sa --
suntem în faţa a mii de oameni în oraş,
şi eram cam opt dintre noi, laureaţii Nobel.
Şi el e băiatul rău, e ca un copil rău în biserică.
Ne holbăm la toată lumea, aşteptându-ne rândul să vorbim,
şi el se înclină spre mine şi spune
"Jody, sunt călugăr budist."
Eu am spus "Da, Sfinţia Voastră.
Vă dă de gol roba."
(Râsete)
El a spus "Ştii
că îmi cam place meditaţia şi mă rog."
Am spus "Asta e bine. Asta e bine.
Avem nevoie de asta în lume.
Nu mă ocup cu asta, dar e cool."
Şi el spune "Dar am devenit sceptic.
Nu cred
că meditaţia şi rugăciunea
vor schimba lumea asta.
Cred că avem nevoie
de acţiune."
Sfinţia Sa, în roba sa,
este noul meu erou.
Am vorbit cu Aung Sun Suu Kyi
acum câteva zile.
După cum majoritatea ştiţi,
ea este un erou al democraţiei în ţara ei, Burma.
Ştiţi probabil de asemenea
că ea a petrecut 15 din ultimii 20 de ani
închisă pentru eforturile sale
de a aduce democraţia.
A fost eliberată doar acum câteva săptămâni,
şi suntem foarte preocupaţi să vedem cât timp va fi liberă,
pentru că e deja pe străzile din Rangoon,
militând pentru schimbare.
E deja afară pe stradă, lucrând cu partidul
pentru a încerca să îl reconstruiască.
Dar am vorbit cu ea pentru mai multe probleme.
Dar un lucru vreau să spun,
pentru că e similar cu ceea ce a zis Sfinţia Sa.
Ea a spus "Ştii, avem multe de făcut
pentru a aduce în final democraţia în ţara mea.
Dar eu nu cred în speranţă
fără efort.
Nu cred în speranţa de schimbare,
dacă nu trecem la acţiune
ca să facem asta."
Şi aici e altă eroină de-a mea.
E prietena mea, Dr. Shirin Ebadi,
prima femeie musulmană
care a primit premiul Nobel pentru pace.
Ea a fost în exil
în ultimul an şi jumătate.
O întrebi unde trăieşte -- unde trăieşte ea în exil?
Ea spune că în aeroporturile lumii.
Ea călătoreşte fiindcă a ieşit din ţară
în momentul alegerilor electorale.
Şi în loc să meargă acasă,
s-a sfătuit cu toate celelalte femei cu care lucrează
care i-au spus "Nu veni. Avem nevoie de tine afară.
Avem nevoie să putem vorbi cu tine cât eşti acolo,
ca să poţi livra mesajul
despre ce se întâmplă aici."
Un an şi jumătate -
ea vorbeşte
în numele altor femei din ţara ei.
Wangari Maathai -
laureat 2004 pentru pace.
O numesc doamna copacilor,
dar e mai mult decât o doamnă a copacilor.
A lucra pentru pace
e ceva foarte creativ.
E o muncă grea de zi cu zi.
Atunci când ea planta copacii
nu cred că majoritatea oamenilor înţeleg
că, în acelaşi timp,
ea folosea această acţiune
de a aduce oamenii împreună pentru a planta copacii
şi pentru a vorbi despre răsturnarea
guvernului autoritar din ţara ei.
Oamenii nu se puteau întâlni
fără să fie prinşi şi duşi la închisoare.
Dar dacă erau împreună plantând copaci pentru mediul înconjurător,
era OK --
creativitate.
Dar nu doar femeile iconice
ca Shirin,
ca Aung Sun Suu Kyi, ca Wangari Maathai;
sunt celelalte femei din lume
care se luptă împreună
pentru a schimba această lume.
Liga Femeilor din Burma --
11 organizaţii individuale ale femeilor din Burma
s-au unit pentru că unde sunt mulţi e mai multă putere.
Lucratul împreună este ceea ce schimbă lumea.
Campania cu un Milion de Semnături
a femeilor din Burma
ce lucrează împreună pentru a schimba drepturile omului,
pentru a aduce democraţia în ţara lor.
Când una este arestată şi dusă la închisoare,
alta vine şi se alătură mişcării --
ca o recunoaştere a faptului că, lucrând împreună,
ele vor aduce în cele din urmă schimbarea
în propria ţară.
Mairead McGuire la mijloc,
Betty Williams în dreapta --
aducând pacea în Irlanda de Nord.
Vă voi spune povestea pe scurt.
Un şofer al IRA a fost împuşcat,
iar maşina sa a măturat oamenii
care se aflau pe marginea drumului.
Era o mamă cu trei copii.
Copiii au fost omorâţi pe loc.
Era sora lui Mairead.
În loc să se abandoneze
durerii, deprimării, înfrângerii
în faţa acelui act de violenţă,
Mairead s-a combinat cu Betty --
o protestantă devotată şi o catolică devotată --
şi au ieşit în stradă
pentru a spune "Fără mai multă violenţă".
Şi au fost capabile să scoată
zeci de mii de, în primul rând, femei - nişte bărbaţi --
în stradă pentru a aduce schimbarea.
Şi ele au fost
o parte din ceea ce a adus pacea în Irlanda de Nord,
şi ele încă lucrează la asta,
pentru că încă mai sunt multe de făcut.
Aici este Rigoberta Menchu Tum.
Şi ea a primit premiul Nobel pentru pace.
Acum candidează la preşedinţie.
Ea educă indigenii din ţara ei
despre ce înseamnă o democraţie,
despre cum se instaurează democraţia în ţară,
despre cum se votează --
dar şi că democraţia nu e doar legată de votare,
ci înseamnă să fii un cetăţean activ.
Asta am rămas eu să fac --
campania minelor terestre.
Unul dintre lucrurile care au făcut această campanie să funcţioneze
este că am crescut din două ONGuri
la mii
în 90 de ţări din toată lumea,
lucrând împreună pentru cauza comună a interzicerii minelor terestre.
Unii dintre oamenii care au lucrat în campania noastră
puteau lucra poate doar o oră pe lună.
Poate atât puteau ei să fie voluntari.
Erau alţii, ca mine,
care se aflau acolo cu program întreg.
Dar au fost acţiunile noastre ale tuturor
cele care au adus schimbarea.
În opinia mea, ceea ce avem nevoie astăzi
este ridicarea oamenilor
şi trecerea la acţiune
pentru a recupera înţelesul păcii.
Nu e un cuvânt murdar.
E muncă grea de fiecare zi.
Şi dacă fiecare dintre noi
cei cărora ne pasă de diferite lucruri
ne-am ridica în picioare
şi am deveni voluntari
cu cât timp putem,
am putea schimba lumea asta,
am salva lumea asta.
Şi nu putem aştepta după celălalt; trebuie să facem asta noi înşine.
Mulţumesc.
(Aplauze)