Tulajdonképpen azért vagyok itt,
hogy kihívás elé állítsam az embereket.
Tisztában vagyok azzal, hogy ilyenből már sok volt.
Ez a kihívás az lenne, hogy
itt az ideje az idő visszatalálni ahhoz
amit a béke valójában jelent.
A béke nem a "Kumbaya, my Lord."
A béke nem a galamb és a szivárvány--
akármilyen bájosak is ezek.
Amikor ezeket a szimbólumokat látom,
akkor
a belső békére gondolok.
Meditációra gondolok.
De nem gondolok arra,
amit én békének tartok,
vagyis a joggal és egyenlőséggel
fenntartható békére.
Ez egy fenntartható béke
amelyben az emberek többsége
ezen a bolygón
hozzáfér a szükséges javakhoz,
hogy méltóságban élhessen.
Amelyben ezek az emberek hozzáférnek
a megfelelő oktatáshoz
egészségügyi ellátáshoz,
hogy nélkülözéstől és félelemtől mentesen,
szabadon élhessenek.
Ez az, amit emberi biztonságnak nevezük.
És én nem vagyok teljesen pacifista,
mint némelyik nagyon nagyon elvetemült
erőszakellenes barátom,
például Mairead McGuire.
Megértem, hogy az ember
annyira el van szúrva,
hogy szépen fejezzem ki magam,
hiszen megígértem az anyukámnak, hogy nem
használom a b betűs szót nyilvánosan.
És én tényleg, komolyan próbálom.
Anyu, tényleg megpróbáltam
De szükségünk van egy kevés rendőrségre
egy kevéske hadseregre,
csak a védelem miatt.
Újra kell definiálnunk
mitől érezzük magunkat biztonságban
ebben a világban.
Hát nem attól, ha állig
felfegyverkezzünk.
Nem is attól, ha más országokat erre
késztetünk
mert fegyvereket gyártunk és
adunk el nekik.
Hanem attól, ha ezt a pénzt értelmesebben használjuk fel,
arra, hogy a világ országaiban biztonságot teremtsünk,
hogy az emberek számára biztonságot teremtsünk.
Az éppen a Kongresszusban zajló
eseményeken
gondolkodtam,
ahol az elnök
8,4 milliárd dollárt ajánl fel
hogy megszerezze a START-hoz szükséges szavazatokat.
Egyértelműen támogatom a START szavazást.
De ő 84 milliárd dollárt ajánl
a nukleáris fegyverek
modernizálására.
Tudják, hogy az összeg, amit az ENSZ emleget, amivel
teljesíthetni a Millenium Fejlesztési Tervet
80 milliárd dollár?
Csak ilyen kevés pénz,
ami nekem, bár a számlámon lenne ---
nem kevés, de..
Globális értelemben ez nem sok pénz.
De arra lesz felhasználva, hogy olyan fegyvereket
modernizáljanak vele, amire nincs szükség,
és nem lesznek leépítve a mi életünkben,
hacsak nem kelünk föl a ...
és cselekszünk,hogy mégis megtörténjen --
hacsak nem akarjuk elhinni, hogy
mindaz, amikről az elmúlt két napban
hallottunk,
egy szerves egészé állnak össze,
hogy megalkossák az emberi biztonságot.
Meg fogja menteni a tigriseket.
Meg fogja állítani az olajszennyezést a világtengereken.
Elérhetővé fog tenni olyan
orvosi eszközöket, amelyek
tényleg diagnosztizálni tudják a rákot.
Mindezt elérhetővé teszi.
A pénzünk felhasználásról van szó mindezen dolgok érdekében.
A cselekvésről van szó.
Pár hete
Hiroshimában jártam,
és Őméltósága --
ott ülünk több ezer helyi előtt
és olyan nyolcan voltunk ott Nobel-díjasok.
És ő egy rossz fickó; olyan mint egy kölyök a templomban.
Figyeltük a többieket, vártunk a sorunkra
mikor odahajol hozzám, és azt mondja,
"Jody, én egy buddhista szerzetes vagyok."
Mire én: "Igen,
ahogy a köpenyed is mutatja"
(nevetés)
Azt felelte: " Tudod, szeretek
meditálni, és szoktam imádkozni."
Én: "Az jó. Az jó.
Szüksége van erre a világnak.
Én ugyan nem szoktam, de klassz."
És azt felelte: "De kétségeim vannak.
Nem hiszem, hogy
a meditáció és az imádság
megváltoztatná a világot.
Azt hiszem
cselekednünk kell."
Őméltósága a köpenyében
az én új akcióhősöm.
Beszéltem Aung Sun Suu Kyi-val
néhány napja.
Ahogy sokan tudják
ő hazájában, Burmában a demokrácia hőse.
Valószínűleg azt is tudják, hogy
az elmúlt 20 évből 15-öt börtönben
töltött, mindazért az erőfeszítésért, amit
a demokrácia elhozataláért tett.
Alig pár hete engedték ki
és nagyon kíváncsiak vagyunk, vajon meddig lesz még szabadlábon
mivel már megint kint van Rangoon utcáin
változás követelve.
Kint van az utcán, és a pártjával azon dolgozik,
hogy újjáépítse a demokráciát.
De más témáról is beszéltem vele
Valamit azonban el szeretnék mesélni,
mert hasonló ahhoz, amit Őszentsége mondott.
Azt mondta nekem: " Tudod hosszú út áll még előttünk,
mire végre demokrácia lesz az országomban.
De nem hiszek a tétlen
reménykedésben.
Nem hiszek a változás iránti vágyban,
csak a tettekben hiszek, amik
elhozzák azt.
És egy másik hősnőm,
egy barátnőm, Dr. Shirin Ebadi,
az első muzulmán nő, aki
béke Nobel díjat kapott.
Az elmúlt másfél évet
emigrációban töltötte.
Itt felmerül a kérdés, vajon hol él ---hova emigrált?
Ő azt mondja a világ repülőterein.
Azért utazik, mert külföldön volt
a választások idején.
És ahelyett hogy hazament volna,
megtárgyalta a vele dolgozó többi nővel,
akik azt mondták neki : "Maradj távol. Ott van rád szükségünk.
Szükség van arra, hogy távol legyél
hogy el tudd mondani mi
történik itt."
Másfél éve
van távol és beszél
a többi nő nevében az országából.
Wangari Maathi ---
Béke Nobel-díj, 2004.
A fa hölgynek nevezik, de
ő több ennél.
A békéért dolgozni nagyon
kreatív tevékenység.
Mindennapos kemény munka.
Mikor azokat a fákat ültette,
nem hiszem, hogy sokan értették,
de amikor
a faültetés ürügyén
összehozta azt a sok embert, ezt az alkalmat
arra használta, hogy megbeszélje hogyan lehetne
legyőzni országa tekintélyelvű kormányát.
Az emberek nem gyülekezhettek anélkül,
hogy lebukjanak és börtönbe kerüljenek.
Azonban, ha azért jöttek össze, hogy fákat ültessenek,
az rendben volt --
kreativitás.
De nem csak olyan ikonikus nők,
mint Shirin
mint Aun Sun Suu Kyi, mint Wangari Maathai;
a világban sok más nő is
közösen küzd azért, hogy
megváltoztassa a világot.
A Burmai Női Liga --
11 független burmai nőszervezet
egyesült, mert egységben az erő.
Az együttműködés az, ami megváltoztatja a világot.
Mint a "millió aláírás kampány"
amelyet burmai nők vezettek,
együttműködve az emberi jogok megváltoztatásáért,
és hogy demokráciát hozzanak az országnak.
Amikor egyiküket letartóztatják és bebörtönzik,
előlép egy másik és csatlakozik a mozgalomhoz --
észrevéve azt, hogy ha közösen dolgoznak
végül elhozhatják a változást
országuk számára.
Középen Mairead McGuire,
jobb kéz felől Betty Williams --
békét hoztak Észak-Írországnak.
Gyorsan elmondom a sztorit.
Egy IRA-s sofőrt lelőttek,
és a kocsija az utcán várakozó emberek
közé hajtott.
Egy anya és három gyereke volt ott.
A gyerekek azonnal meghaltak.
Mairead testvérének a gyerekei.
Ahelyett, hogy átadta volna magát
a bánatnak, a depressziónak, a veszteségnek
ennek az erőszakos cselekedetnek a hatására,
Mairead összejött Bettyvel --
egy nyakas protestáns és egy nyakas katolikus --
és utcára mentek, hogy
kimondják, "Elég az erőszakból."
És képesek voltak meggyőzni
több tízezer, főleg nőt -- de néhány férfit is --
hogy utcára menjenek a változásért.
És így lettek részesei annak,
ami békét hozott Észak-Írországba
és a mai napig dolgoznak az ügyön,
mert még mindig sok a tennivaló.
Ez Rigoberta Menchu Tum.
Szintén Béke Nobel-díjas.
Éppen indul az elnökválasztáson.
Arra tanítja az országa őslakosait, hogy
mit jelent a demokrácia határán lenni,
hogyan lehet elhozni a demokráciát az országukban,
arról, hogy egyáltalán hogyan kell szavazni --
hogy a demokrácia nem csak a szavazásról szól,
hanem arról, hogy aktív állampolgárok legyenek.
Ez az ami mellett elköteleztem magam --
a taposóakna kampány.
Egyik dolog, ami miatt ez a kampány működik,
az, hogy két non-profit szervezetből
több ezer lett
világszerte 90 országban, amelyek
együtt dolgoznak a közös ügyért, a taposóaknák betiltásáért.
Néhányan a kampányunkban
csak havi talán pár órát tudtak
Csak ennyit tudtak önkénteskedésre fordítani.
És voltak olyan, mint én.
akik teljes munkaidőben voltak.
De mindannyiunk közös erőfeszítése volt az,
ami elhozta azt a változást.
Szerintem, ma arra van szükség, hogy
mindenki felálljon
és cselekedjen,
hogy visszaszerezzük a béke valódi jelentését.
Ez nem egy szitokszó.
Kemény munka minden egyes nap.
És, ha mindenki
aki törődik a különböző dolgokkal, amik fontosak nekünk
felemeli a fenekét
és elmegy önkéntesnek
akármennyit is tud,
megváltoztathatnánk a világot,
megmenthetnénk a világot.
És nem várhatunk a másikra; magunknak kell lépni.
Köszönöm.
(Taps)