Ovdje sam zapravo
kako bih iznijela izazov pred ljude.
Znam kako su mnogi izazovi postavljeni pred ljude.
Onaj koji ću ja postaviti
je kako je došlo vrijeme za nas da vratimo
pravo značenje mira.
Mir nije, "Kumbaya, moj Gospodine".
Mir nije golubica i duga --
bez obzira koliko su slatke.
Kada vidim simbole
duge i golubice,
pomislim na osobni spokoj.
Pomislim na meditaciju.
Ne pomislim
o onome što ja smatram mirom,
a to je održivi mir
s pravdom i jednakošću.
Održiv mir je onaj
u kojem većina ljudi
na ovom planetu
imaju pristup dovoljnim resursima
kako bi dostojanstveno živjeli,
gdje ti ljudi imaju dovoljan pristup
edukaciji
i zdravstvenoj njezi,
tako da mogu živjeti u slobodi od želje
i slobodi od straha.
To se zove ljudska sigurnost.
I ja nisam potpuni pacifist
poput nekih od mojih doista, doista zagriženih
nenasilnih prijatelja,
poput Mairead McGuire.
Shvaćam kako su ljudi
toliko poremećeni --
da koristim lijepu riječ,
jer sam obećala svojoj mami
kako ću prestati koristiti J-bombu u javnosti.
I trudim se sve više i više.
Mama, doista se trudim.
Trebamo malo policije,
trebamo malo vojske,
ali za obranu.
Moramo redefinirati
ono što nas čini sigurnima
u ovom svijetu.
Ne treba naoružavati našu zemlju
do zuba.
Ne treba poticati druge zemlje
da se naoružaju do zubiju
s oružjima koje mi proizvodimo
i koje prodajemo.
Treba koristiti taj novac racionalnije
kako bi učinili zemlje svijeta sigurnijima,
kako bi učinili ljude svijeta sigurnijima.
Razmišljala sam o
nedavnim zbivanjima
u Kongresu,
gdje predsjednik nudi
8,4 milijarde dolara
kako bi pokušao pokrenuti START glasanje.
Ja definitivno podupirem START glasanje.
Ali on nudi 84 milijarde dolara
za modernizaciju
nuklearnog oružja.
Znate li kako je brojka o kojoj UN govori
za ispunjenje Milenijskih razvojnih ciljeva
80 milijardi dolara?
Samo ta mala količina novca,
za koju bih željela da je na mom bankovnom računu --
nije, ali ...
U globalnim terminima to je mala količina novca.
Ali poslužiti će za modernizaciju oružja
koje ne trebamo
i kojeg se nećemo riješiti za vrijeme naših života,
osim ako ne ustanemo...
i poduzmemo akciju kako bi to i ostvarili --
osim ako ne počnemo vjerovati
da su sve stvari o kojima smo slušali
u protekla dva dana
elementi onoga što može dovesti zajedno
ljudsku sigurnost.
To je spašavanje tigrova.
To je zaustavljanje katranskog pijeska.
To je imati pristup
medicinskoj opremi
koja može pokazati tko ima rak.
To su sve te stvari.
To je korištenje našeg novca za sve te stvari.
Radi se o akciji.
Bila sam u Hirošimi
prije par tjedana,
i kod Njegove Svetosti --
sjedimo tamo ispred tisuća ljudi u gradu
i tamo je bilo oko osam nas nobelovih laureata.
A on je opak momak; on je poput zločestog dječaka u crkvi.
Buljimo u sve, čekajući naš red da govorimo
i on se nagne k meni i kaže,
"Jody, ja sam budistički monah".
Rekla sam, "Da, Vaša Svetosti.
Vaša odjeća vas odaje".
(Smijeh)
On je rekao, "Znaš
kako ja volim meditaciju i ja se molim."
Rekla sam, "To je dobro. To je dobro.
Trebamo to u svijetu.
Nisam sljedbenik, ali to je cool".
A on kaže, "Ali postao sam skeptičan.
Ne vjerujem
kako će meditacija i molitva
promijeniti ovaj svijet.
Mislim kako je nama potrebna
akcija".
Njegova Svetost, u svojoj odjeći,
je moj novi akcijski heroj.
Pričala sam s Aung Sun Suu Kyi
prije par dana.
Kao što većina vas zna,
ona je heroj za demokraciju u svojoj zemlji, Mijanmaru.
Isto vjerojatno znate
kako je provela 15 od posljednjih 20 godina
zatvorena zbog svojih napora
u promoviranju demokracije.
Puštena je prije samo par tjedana
i jako smo zabrinuti oko toga koliko dugo će biti slobodna,
jer je već vani na ulicama Rangoona,
agitirajući za promijene.
Već je vani na ulici, radeći sa strankom
kako bi je pokušala ponovno izgraditi.
Razgovarala sam s njom o širokoj lepezi problema.
Ali jedna stvar je koju želim reći,
jer je slična onome što je Njegova Svetost rekla.
Rekla je, "Znaš, dugačak je put pred nama
do konačne demokracije u mojoj zemlji.
Ali ne vjerujem u nadu
bez napora.
Ne vjerujem u nadu promijene,
osim ako ne poduzmemo akciju
kako bi to i ostvarili."
Ovdje je još jedna žena moj heroj.
Ona je moja prijateljica, Dr. Shirin Ebadi,
prva muslimanka
koja je dobila Nobelovu nagradu za mir.
Ona je bila u izgnanstvu
posljednjih godinu i pol.
Pitajte je gdje živi -- gdje ona živi u izgnanstvu?
Ona kaže po svjetskim aerodromima.
Ona putuje jer je bila izvan zemlje
u vrijeme izbora.
I umjesto da ode doma,
ona se konzultirala sa svim drugim ženama s kojima radi
koje su joj rekle, "Ostani vani. Trebamo te vani.
Moramo biti u mogućnosti pričati s tobom tamo vani,
tako da možeš prenijeti poruku
što se događa ovdje."
Godinu i pol --
ona govori vani
u ime drugih žena u svojoj zemlji.
Wangari Maathai --
laureatkinja Nobela za mir 2004. godine.
Zovu je dama drva,
ali ona je puno više od dame drva.
Rad za mir
je vrlo kreativan.
To je težak posao svaki dan.
Kada je sadila ta drveća,
mislim kako većina ljudi nije shvatila
kako, u isto vrijeme,
koristi akciju
okupljanja ljudi koji bi posadili ta drveća
da pričaju o tome kako premostiti
autoritativnu vladu svoje zemlje.
Ljudi se nisu mogli okupiti
bez da su bili uhićeni i odvedeni u zatvor.
Ali kada su zajedno sadili drveće za okoliš,
to je bilo u redu --
kreativnost.
Ali nisu samo žene ikone
poput Shirin,
poput Aung Sun Suu Kyi, poput Wangari Maathai;
tu su i druge žene u svijetu
koje se zajedno bore
promijeniti ovaj svijet.
Ženska Liga Mijanmara --
11 samostalnih organizacija mijanmarskih žena
se okuplja jer postoji snaga u brojkama.
Raditi zajedno je ono što mijenja naš svijet.
Kampanja za milijun potpisa
žena u Mijanmaru
koje rade zajedno kako bi promijenile ljudska prava,
kako bi dovele demokraciju u tu zemlju.
Kada je jedna uhićena i odvedena u zatvor,
druga izađe van i pridruži se pokretu --
uviđajući da, ako rade zajedno,
naposljetku će dovesti promijenu
u svoju zemlju.
Mairead McGuire u sredini,
Betty Williams s desne strane --
donoseći mir Sjevernoj Irskoj.
Ispričati ću vam kratku priču.
Vozač IRA-e je ustrijeljen
i njegov auto se zabio u ljude
sa strane ceste.
Tamo je bila majka i troje djece.
Djeca su ubijena na licu mjesta.
To je bila Maireadina sestra.
Umjesto predaje
žalosti, depresiji, porazu
u žaru tog nasilja,
Mairead se povezala s Betty --
čvrsta protestantkinja i čvrsta katolkinja --
i otišle su na ulice
kako bi rekle, "Ne za još nasilja."
I uspjele su dobiti
desetke tisuća, prvenstveno, žena -- neke muškarce --
na ulice kako bi postigle promijenu.
I one su bile
dio onoga što je dovelo mir u Sjevernu Irsku
i još uvijek rade na tome,
jer još uvijek ima puno toga za napraviti.
Ovo je Rigoberta Menchu Tum.
Ona je isto primila Nobelovu nagradu za mir.
Sada se kandidira za predsjednicu.
Ona podučava domorodačke ljude svoje zemlje
o tome što znači imati demokraciju,
o tome kako se može dovesti demokracija u zemlju,
o educiranju o tome kako glasati --
ali kako demokracija nije samo glasanje,
već biti i aktivni građanin.
To je ono što i ja radim --
kampanja za nagazne mine.
Jedna od stvari koja je omogućila funkcioniranje te kampanje
je zato jer smo narasli s dvije neprofitne organizacije
na tisuće
u 90 država diljem svijeta,
radeći zajedno u zajedničkoj svrsi da zabranimo nagazne mine.
Neki od ljudi koji su radili na našoj kampanji
su možda mogli raditi samo jedan sat mjesečno.
Možda su mogli samo toliko volontirati.
Bili su i drugi, poput mene,
koji su bili tamo puno radno vrijeme.
Ali akcije svih nas zajedno
su dovele do promijene.
Moje mišljenje je da ono što trebamo danas
je da ljudi ustanu
i krenu u akciju
kako bi vratili značenje mira.
To nije prljava riječ.
To je težak posao svaki dan.
I kada bi svatko
tko mari o različitim stvarima od nas
ustao sa svojih guzica
i volontirao
koliko god vremena je moguće,
promijenili bismo ovaj svijet,
spasili bi ovaj svijet.
I ne možemo čekati na nekog drugoga; moramo to učiniti sami.
Hvala vam.
(Pljesak)