למעשה באתי הנה
כדי להציב לבני האדם אתגר.
אני יודעת שהרבה אתגרים כבר הוצבו לבני האדם.
והאתגר שאני מציבה
הוא שהגיע הזמן שנתבע להחזיר
לשלום את משמעותו האמיתית.
שלום איננו "יהיה טוב."
שלום איננו יונה צחורה וקשת בענן-
נחמדים ככל שיהיו.
כשאני רואה את הסמלים
של הקשת בענן והיונה,
אני חושבת על שלוות-נפש.
אני חושבת על מדיטציה.
אני לא חושבת
על מה שנחשב בעיני לשלום,
כלומר שלום בר-קיימא
הכולל צדק ושיוויון.
זהו שלום בר-קיימא
שבו למרבית בני האדם
עלי-אדמות
יש גישה למשאבים שיספיקו
כדי לחיות בכבוד,
שבו יש לאנשים אלה גישה מספקת
לחינוך
ושירותי בריאות,
כדי שיוכלו לחיות בלי עוני
וחופשיים מפחד.
קוראים לכך בטחון אנושי.
ואני אינני פציפיסטית מוחלטת
כמו כמה מהכבדים והמחמירים
מבין חברי שוללי האלימות,
כמו מייריד מקגווייר.
אני מבינה שבני האדם
כל כך מתוסבכים-
אם להשתמש במילה יפה,
כי הבטחתי לאימי
שאפסיק להשתמש במילה המז-- בפומבי.
ואני מנסה בכל הכוח.
אמא, אני באמת מנסה.
אנו זקוקים לקצת משטרה,
אנו זקוקים לקצת צבא,
אבל רק להגנה.
אנו צריכים להגדיר מחדש
מה גורם לנו בטחון
בעולם הזה.
וזה לא לחמש של ארצנו
מכף רגל עד ראש.
ולא לגרום לארצות אחרות
להתחמש מכף רגל עד ראש
בכלי הנשק שאנו מייצרים
ומוכרים להן.
אלא להשתמש בכסף בצורה שקולה יותר
כדי לגרום לאומות העולם תחושת בטחון,
לגרום לעמי העולם תחושת בטחון.
חשבתי על
ההתרחשויות האחרונות
בקונגרס,
כשהנשיא הציע
8.4 מיליארד דולר
לנסות לזרז את אישור אמנת צמצום הנשק הגרעיני.
אני בהחלט תומכת בצמצום הנשק הגרעיני.
אבל הוא מציע 84 מיליארד דולר
לצורך מודרניזציה
של כלי הנשק הגרעיניים.
האם ידעתם שהסכום שהאו"ם מדבר עליו
בנוגע להגשמת יעדי ההתפתחות של האלף הנוכחי
הוא 80 מיליארד דולר?
בערך אותו סכום כסף קטן,
כשלעצמי, הלוואי שהוא היה
בחשבון הבנק שלי-- הוא לא שם, אבל...
במונחים גלובליים זה כסף קטן.
אבל הוא הולך לחידוש של כלי-נשק
שאיננו זקוקים להם
ושלא ניפטר מהם כל עוד אנו חיים,
אלא אם נתרומם על רגלינו האחוריות
ונעשה משהו כדי שזה יקרה--
אם לא נתחיל להאמין
שכל הדברים ששמענו עליהם
ביומיים האחרונים
הם המרכיבים של מה
שיוצר בטחון אנושי.
אדרבא, מדובר בהצלת הנמרים,
אדרבא, מדובר בהפסקת ניצול חולות הזפת.
אדרבא, מדובר בקבלת גישה
לציוד רפואי
שיכול לזהות למי יש סרטן.
אדרבא, מדובר בכל הדברים האלה.
ובהוצאת כספנו על כל הדברים האלה.
מדובר בנקיטת פעולה.
הייתי בהירושימה
לפני שבועיים,
והוד קדושתו--
אנו יושבים לנו בעיר לפני אלפי אנשים,
והיינו בערך 8 מועמדי פרס-נובל.
והוא כזה שובב; הוא כמו ילד הרע בכנסיה.
אנו מביטים זה בזה, מחכים לתורנו לדבר,
והוא מתכופף אלי ואומר,
"ג'ודי, אני נזיר בודהיסטי."
אמרתי, "כן, הוד קדושתו.
רואים לפי הגלימה שלך."
[צחוק]
הוא אמר, "את יודעת,
אני די אוהב מדיטציה, ואני מתפלל."
אמרתי, "זה טוב. זה טוב.
אנו זקוקים לזה בעולם.
לא כל כך הבנתי, אבל יופי."
והוא אומר, "אבל נעשיתי ספקן.
אני לא מאמין
שמדיטציה ותפילה
ישנו את העולם.
אני חושב שמה שנחוץ לנו
הוא פעולה."
הוד קדושתו, בגלימה שלו,
הוא גיבור הפעולה החדש שלי.
שוחחתי עם אנג סון סו צ'י.
לפני כמה ימים.
כידוע לרובכם,
היא גיבורת הדמוקרטיה בארצה, בורמה.
אתם ודאי גם יודעים שהיא שהתה
15 מתוך 20 השנים האחרונות
בכלא, בגלל מאמציה
להביא דמוקרטיה.
היא שוחררה רק לפני מספר שבועות,
ואנו מאד חוששים שהיא לא תישאר חופשיה עוד זמן רב,
כי היא כבר יצאה לרחובות ראנגון,
להתסיס את האנשים למען השינוי.
היא כבר ברחוב, עובדת עם המפלגה
כדי לנסות לשקם אותה.
שוחחתי איתה על כמה נושאים.
אבל מה שאני רוצה לספר,
מפני שזה כה דומה למה שאמר הוד קדושתו.
היא אמרה, "את יודעת, יש לפנינו עוד דרך ארוכה
עד שנביא את הדמוקרטיה לארצי.
אבל אינני מאמינה בתקווה
ללא השקעת מאמץ.
אינני מאמינה בתקווה לשינוי,
אם לא ננקוט פעולה
כדי לחולל אותו."
הנה עוד גיבורה שלי.
זאת חברתי, ד"ר שירין עיבאדי,
האשה המוסלמית הראשונה
שזכתה לפרס-נובל לשלום.
היא היתה בגלות
בשנה וחצי האחרונות.
תשאלו אותה היכן היא חיה-- היכן היא חיה בגלות?
היא אומרת שבנמלי התעופה של העולם.
היא נוסעת בעולם כי שהתה מחוץ לארצה
בזמן הבחירות.
ובמקום לנסוע הביתה,
היא התייעצה עם כל הנשים שאיתן עבדה,
והן אמרו לה, "תישארי בחו"ל. אנו זקוקות לך שם.
אנו צריכות שנוכל לשוחח איתך כשתהיי בחוץ,
כדי שתוכלי לספר
מה קורה כאן."
שנה וחצי--
היא מסתובבת ומדברת
בשם הנשים האחרות שבארצה.
וואנגארי מאתאי--
מועמדת פרס-נובל לשנת 2004,
מכנים אותה "גבירת העצים",
אך היא יותר מאשר גבירת העצים.
העבודה למען השלום
היא יצירתית מאד.
זו עבודה יומיומית קשה.
כשהיא נטעה את העצים ההם,
אינני חושבת שרוב האנשים חשבו
שבו-בזמן
היא ניצלה את הפעולה
של כינוס האנשים לצורך נטיעת אותם עצים
כדי לדבר על איך מתגברים
על השלטון הרודני בארצה.
לאנשים אסור היה להתאסף
מבלי שיעצרו וישליכו אותם לכלא.
אך להתאסף כדי לנטוע עצים למען הסביבה -
זה היה בסדר;
יצירתיות.
אך לא רק נשות מופת
כמו שירין,
כמו אונג סון סו צ'י, כמו וואנגארי מאתאי;
אלא גם נשים אחרות בעולם
שגם הן נאבקות ביחד
כדי לשנות את העולם.
ליגת הנשים של בורמה-
11 ארגונים שונים של נשים בורמזיות
התלכדו כי רצו כוח מספרי.
העבודה המלוכדת היא אשר משנה את עולמנו.
מבצע מיליון החתימות
של הנשים בבורמה
שפעלו יחדיו כדי לשנות את זכויות האדם,
להביא דמוקרטיה לארץ ההיא.
כשאדם נעצר ונלקח לכלא,
בא אחר ומצטרף לתנועה--
מתוך הכרה שאם יעבדו ביחד,
בסופו של דבר הם יחוללו את השינוי
בארצם הם.
באמצע זו מייריד מקגווייר,
מימין, בטי וויליאמס--
הן מביאות שלום לצפון אירלנד.
אספר לכם בקיצור את הסיפור.
נהג של המחתרת האירית נורה,
ומכוניתו נכנסה באנשים
שבצד הרחוב.
היו שם אם ושלושה ילדים.
הילדים נהרגו במקום.
זו היתה אחותה של מייריד.
במקום להיכנע
ליגון, לדכאון ולתבוסה
לנוכח פני האלימות,
מייריד חברה לבטי--
פרוטסטנטית אדוקה יחד עם קתולית אדוקה-
והן יצאו לרחובות
כדי לומר, "די לאלימות."
והן הצליחו להוציא
עשרות אלפי נשים, בעיקר - וגם כמה גברים -
לרחובות, כדי לחולל שינוי.
והן היוו חלק
ממה שהביא שלום לצפון אירלנד,
והן עדיין עובדות על זה,
כי יש עוד הרבה לעשות.
זאת היא ריגוברטה מנצ'ו טורן.
גם היא קיבלה את פרס-נובל.
כיום היא רצה לנשיאות.
היא מחנכת את העמים הילידיים של ארצה
בנושא משמעותה של הדמוקרטיה,
איך יוצרים דמוקרטיה,
כיצד מחנכים בנושא ההצבעה -
אבל דמוקרטיה אינה רק הצבעה,
צריך גם להיות אזרחים פעילים.
בזה אני תקועה כרגע -
מבצע המוקשים היבשתיים.
אחד הדברים שאיפשרו את הצלחת המיזם הזה
היא שצמחנו משני ארגונים שלא למטרות רווח
לאלפים
ב-90 ארצות בכל העולם,
שפועלים יחד במטרה משותפת לאסור על השימוש במוקשים.
כמה מאלה שעבדו במסע התעמולה שלנו
יכלו אולי לעבוד רק שעה בחודש.
זה כל הזמן שהם יכלו להתנדב.
היו אחרים, כמוני,
שעסקו בזה בצורה מלאה.
אך הפעולות של כולנו ביחד
הן שחוללו את השינוי.
להשקפתי, מה שנחוץ לנו היום
הוא שאנשים יקומו
וינקטו פעולה
כדי לתבוע חזקה על משמעות השלום.
זו אינה מילה גסה.
זו עבודה קשה בכל יום ויום.
ואם כל אחד מאיתנו
שמודאג לגבי כל הדברים שאנו מודאגים לגביהם
יזיז את התחת שלו
ויתנדב,
ויתרום מזמנו ככל שיוכל,
נשנה את העולם,
נציל את העולם.
ואי-אפשר לחכות שמישהו אחר יעשה.
עלינו לעשות זאת בעצמנו. תודה רבה.
[מחיאות כפיים]