Jeg er faktisk her
for at udfordre folk.
Jeg ved godt, at folk får mange udfordringer.
Den som jeg vil give jer,
er at det er tid for os at genfinde
den rigtige mening af fred.
Fred er ikke "Kumbaya, my Lord."
Fred er ikke duen og regnbuen --
så dejlige som de end er.
Når jeg ser symbolerne
af regnbuen og duen,
tænker jeg på personlig sindsro.
Jeg tænker på meditation.
Jeg tænker ikke på det,
jeg anser som fred,
som er bæredygtig fred
med retfærdighed og lighed.
Det er en bæredygtig fred
hvor de fleste mennesker
på denne planet
har adgang til nok resourcer
til at leve værdige liv,
hvor disse mennersker har adgang
til uddannelse
og sundhedspleje,
så de kan leve fri for nød
og fri for angst.
Dette hedder menneskers sikkerhed.
Og jeg er ikke totalt pacifistisk
ligesom nogle af mine virkeligt, virkeligt totalt
ikke-voldelige venner,
som Mairead McGuire.
Jeg forstår at mennesker
er så forstyrrede --
for at bruge et pænt ord,
for jeg lovede min mor,
at jeg ville stoppe med at bruge F-bomben.
Og jeg prøver hårdere og hårdere.
Mor, jeg prøver virkeligt.
Vi har brug for en smule politi,
vi har brug for lidt militær,
i hvert fald forsvar.
Vi er nød til at omdefinere,
hvad det er der gør os sikre
her i verden.
Det er ikke at bevæbne vores land
til tænderne.
Der er ikke at få andre lande
til at bevæbne sig til tænderne
med de våben, som vi producerer
og sælger.
Det er at bruge de penge mere rationelt,
for at gøre verdens lande sikre,
for at gøre verdens folk sikre.
Jeg tænkte på
de ting der er sket
i Kongressen for nyligt,
hvor presidenten tilbyder
8.4 milliarder dollars
for at prøve at vinde START afstemningen.
Jeg støtter helt sikkert START afstemningen.
Men han tilbyder 84 milliarder dollars
for at modernisere
atomvåben.
Vidste I at tallet FN taler om
for at fuldføre milleniumudviklingsmålene
er 80 millioner dollars?
Bare en smule penge,
som jeg ville ønske var i min bankkonto --
det er de ikke, men...
Globalt set er det en lille smule penge.
Men de bruges på at modernisere våben,
som vi ikke har brug for,
og som ikke vi ikke kan slippe af med i vores levetid,
med mindre vi får fingeren ud af ...
og tager skridt for at få det til at ske --
med mindre vi begynder at tro på,
at alle de ting vi har hørt om
de sidste par dage
er elementer, der kan føres sammen
for at oprette menneskers sikkerhed.
Det er at redde tigrene.
Det er at stoppe tjæresandet.
Der er at have adgang til
medicinsk udstyr
som rent faktisk kan fortælle, hvem der har kræft.
Det er alle disse ting.
Det er at bruge vores penge på alle disse ting.
Det handler om handling.
Jeg var i Hiroshima
for et par uger siden,
og Hans Hellighed --
sad foran tusindvis af mennesker i byen,
og der var omkring otte af os Nobelprismodtagere.
Og han er en dårlig fyr; han er som en uartig dreng i kirken.
Vi stirrer på alle menneskerne mens vi venter på at skulle tale,
og han læner sig over mod mig og siger:
"Jody, jeg er en Buddhistisk munk."
Jeg sagde: "Ja, Deres Hellighed,
Deres kåbe afslører dig."
(Latter)
Han sagde: "Ved du,
at jeg godt kan lide at meditere, og jeg beder."
Jeg sagde: "Det er godt. Det er godt.
Det har vi brug for i verden.
Jeg følger det ikke selv, men det er ok."
Og han siger: "Men jeg er blevet skeptisk.
Jeg tror ikke på
at meditation og bøn
vil ændre verden.
Og jeg tror, at det vi behøver,
er handling."
Hans hellighed, i sin kåbe,
er min nye superhelt.
Jeg talte med Aung Sun Suu Kyi
for et par dage siden.
Som de fleste af jer ved,
er hun en demokratihelt i sit land, Burma.
I ved sikkert også,
at hun har været i fængsel
i 15 ud af de sidste 20 år
for sine anstrengelser for at indføre demokrati.
Hun blev løsladt for et par uger siden,
og vi er bekymrede for, hvor længe hun vil forblive fri,
fordi hun er allerede ude på gaderne i Rangoon,
for at gøre noget for at ændre tingenes tilstand.
Hun er allrede ude på gaden for at arbejde med partiet
for at geopbygge det.
Men jeg talte med hende om en række emner.
Men en ting jeg ville sige,
fordi det ligner det Hans Hellighed sagde.
Hun sagde: "Ved du, at vi har langt igen
før vi omsider får demokrati i mit land.
Men jeg tror ikke på håb
uden bestræbelser.
Jeg tror ikke på håbet om ændringer,
med mindre vi griber ind
for at fremkalde disse."
Her er endnu en af mine kvindehelte.
Hun er min ven, Dr. Shirin Ebadi,
den første muslimske kvinde,
der har modtaget Nobels Fredspris.
Hun har været i eksil
det sidste halvandet år.
Spørger du hende, hvor hun bor -- hvor hun bor i eksil?
I verdens lufthavne, siger hun.
Hun rejser fordi hun var ude af sit land,
da der var valg.
Og istedet for at tage hjem,
rådslog hun sig med de andre kvinder, hun arbejder med,
som sagde til hende: "Bliv væk. Vi har brug for dig.
Vi er nød til at kunne tale med dig derude,
så du kan videregive beskeden
om, hvad der sker her."
Halvandet år --
hun er ude og tale
på vegne af de andre kvinder i hendes land.
Wangari Maathai --
2004 Fredsprisvinder.
De kalder hende trækvinden,
men hun er mere end blot trækvinden.
At arbejde for fred
er meget kreativt.
Det er hårdt arbejde hver dag.
Da hun plantede de træer,
tror jeg ikke at de fleste forstår.
at hun på samme tid
brugte denne handlig
til at få folk samlet om at plante de træer,
for at tale om hvordan de skulle overkomme
den autoritære regering i hendes land.
Folk kunne ikke samles
uden at blive taget og sendt i fængsel.
Men hvis de var samlet om at plante træer for miljøet,
så var det ok --
kreativt.
Men det er ikke blot ikoniske kvinder
som Shirin,
som Aung Sun Suu Kyi, som Wangari Maathai;
det er andre kvinder i verden,
som sammen kæmper for
at ændre verden.
Women's League of Burma --
11 individuelle organisationer af Burmesiske kvinder
samledes fordi der er styrke i antal.
At arbejde sammen muliggør at verden ændres.
En Million Underskrifter Kampagnen
af burmesiske kvinder
samlet for at ændre menneskerettighederne,
for at bringe demokrati til det land.
Når en bliver arresteret og sendt i fængsel
kommer en anden ud og tilsutter sig bevægelsen --
de forstår, at hvis de arbejder sammen,
så vil de ultimativt ændre tingene
i deres land.
Mairead McGuire i midten,
Betty Williams på højre side --
for at bringe fred til Nordirland.
Lad mig fortælle Jer en hurtig historie.
En IRA chauffør blev skudt,
og hans bil pløjede ind i folk
på siden af gaden.
Der var en mor og tre børn.
Børnene døde på stedet.
Det var Maireads søster.
I stedet for at overgive sig
til sorg, depression, nederlag
i lyset of vold,
gik Mairead og Betty sammen --
en trofast protestant og en trofast katolik --
og de gik på gaden
for at sige "Ikke mere vold."
Og det lykkedes dem at få
titusindvis af primært kvinder -- nogle mænd --
ud på gaden for at ændre tingene.
Og de har været
del af det der skabte fred i Nordirland,
og de arbejder stadig på det,
for der er stadig meget, der skal gøres.
Det her er Rigoberta Menchu Tum.
Hun har også modtaget fredsprisen.
Hun er nu præsidentkandidat.
Hun underviser de oprindelige folk i sit land i,
hvad demokrati betyder,
hvordan man opbygger demokrati i sit land,
hvad undervisning er, hvordan man stemmer --
men at demokrati ikke blot er om at stemme,
det er om at være en aktiv borger.
Det her er hvad jeg gik igang med --
landminekampagnen.
En af de ting der gjorde denne kampagne succesfuld,
er fordi den opstod fra to NGOer
til tusindvis
i 90 lande i verden,
samlet i fælles sag om at forbyde landminer.
Nogle af de folk der arbejdede i vores kampagne
kunne måske kun arbejde en time om måneden.
Så meget kunne de måske arbejde frivilligt.
Der var andre, som mig selv,
som kunne arbejde på fuld tid.
Men det var vores alle sammens handlinger,
der forårsagede ændringerne.
Efter min mening, er det vi mangler i dag
folk som stiller sig op
og tager handling,
for at genvinde betydningen af fred.
Det er ikke et fyord.
Det er hårdt arbejde hver eneste dag.
Og hvis hver af os,
som har forskellige ting der betyder noget for os,
fik fingeren ud
og arbejde frivilligt
så meget som vi kunne,
så kunne vi ændre verden,
vi kunne redde denne verden.
Og vi kan ikke vente på naboen; vi skal gøre det selv.
Tak.
(Bifald)