אם נסתכל סביבנו,
חלק גדול ממה שמקיף אותנו
החל את חייו בתור סלעים ומשקעים שונים
הקבורים באדמה במקומות שונים בעולם.
כמובן שכיום זה לא נראה כמו סלעים ומשקעים;
זה נראה כמו מצלמות טלוויזיה, מסכים,
מיקרופונים מעצבנים של רדיו.
ולכן השינוי המופלא הזה,
הוא הדבר שניסיתי לשחזר במיזם שלי,
שנודע עם חלוף הזמן בתור מיזם המצנם.
השראה נוספת המיזם קיבל מהציטוט הבא
של דגלאס אדמס.
המעמד לקוח מ"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
מתואר שם
הגיבור של הספר -- אדם בן המאה ה-20 --
אשר מוצא את עצמו לבד על כוכב-לכת מוזר
המאוכלס על-ידי אנשים המפגרים טכנולוגית.
והוא יוצא במין הנחה
שהוא יהפוך לקיסר
של הכפריים הללו
וישנה את החברה שלהם
בעזרת השליטה המופלאה שלו בטכנולוגיה,
במדע ובכוחות הטבע,
אבל, הוא מגלה
שבלי כלל החברה האנושית,
הוא בקושי יכול להכין כריך,
שלא לדבר על מצנם.
אבל לא היתה לו אז ויקיפדיה.
לכן, אני חשבתי, בסדר,
אנסה לבנות מצנם חשמלי מאפס.
ובעודי משתעשע ברעיון
שהמצנם החשמלי הזול ביותר
יהיה גם הפשוט ביותר לפרק ולבחון,
ניגשתי ורכשתי את המצנם הזול ביותר שמצאתי,
הבאתיו הביתה
ואז קצת התאכזבתי לגלות
שבתוך המכשיר,
שקניתי אותו רק תמורת שלושה פאונד, תשעים וארבע,
היו 400 רכיבים שונים
העשויים מיותר ממאה חומרים שונים.
לא רציתי לבזבז את כל החיים שלי על המיזם;
עמדו לרשותי אולי תשעה חודשים.
אז חשבתי לעצמי, אתחיל עם חמישה מהם.
ואלה היו פלדה, הסיליקט מיקה,
פלסטיק, נחושת וניקל.
נתחיל עם פלדה: כיצד מייצרים פלדה?
ניגשתי והקשתי על דלתו של
יו"ר ריו טינטו
ל"הפקה מתקדמת של מינרלים בבית-ספר המלכותי למכרות"
ושאלתיו, "כיצד אתם מייצרים פלדה?"
פרופסור סיליירס היה מאוד אדיב
והסביר לי את הכל.
והזכרונות המעורפלים שלי מלימודי התיכון --
שפלדה יוצרים מברזל,
אז התקשרתי למכרה ברזל.
ואמרתי, "שלום, אני מנסה לייצר מצנם.
האם אוכל להגיע ולקבל קצת ברזל?"
למרבה הצער, כאשר הגעתי לשם -- הופיע ריי.
הוא לא שמע אותי נכון
וחשב שהגעתי כי רציתי ליצור פוסטר (במקום טוסטר),
ולכן הוא לא רצה לקחתי אל תוך המכרות.
אבל לאחר קצת נידנודים, שכנעתי אותו.
(סרטון) ריי: זו היתה אבן-גיר.
והדבר ההוא נוצר
על-ידי יצורי ים
לפני 350 מיליון שנה
באקלים נוח, חמים,
שטוף-שמש.
כאשר לומדים גאולוגיה,
ניתן לראות מה התרחש בעבר.
והיו אז שינויים עוצרי-נשימה.
תומאס תווייטס: כפי שניתן לראות, היו להם שם קישוטי חג-מולד.
וכמובן, זה לא היה יותר מכרה פעיל,
מכיוון שלמרות שריי היה הכורה שם,
המכרה נסגר
ונפתח מחדש בתור אטרקציה תיירותית,
מאחר והוא לא יכול היה להתחרות
עם רמת הפעילות המתרחשת
בדרום-אמריקה, אוסטרליה ועוד.
בכל אופן, מילאתי את המזוודה שלי בעופרת ברזל
וסחבתי אותה ברכבת בחזרה ללונדון ,
ואז נתקלתי בבעיה:
כיצד הופכים את הסלע הזה
לרכיבים של מצנם?
לכן חזרתי לפרופסור סיליירס,
והוא אמר, "לך לספריה."
וכך עשיתי
ועברתי על ספרי המטלורגיה של תלמידי תואר ראשון --
שהיו לחלוטין חסרי תועלת בשביל מה שרציתי לעשות.
כי, ברור שהם לא הסבירו איך בדיוק לעשות את זה,
אם אתה רוצה לעשות זאת בעצמך ואין לך מתקן התכה וזיקוק.
לכן הייתי צריך ללכת לספריית ההסטוריה של מדע
ולעיין בספר הזה.
זהו ספר הלימוד הראשון למטלורגיה
שנכתב במערב, לפחות.
וכאן ניתן לראות גלופת עץ,
שזה מה שהגעתי אליה בסוף.
אבל במקום מפוח, היה לי מפוח עלים.
(צחוק)
וזה משהו שחזר על עצמו במהלך המיזם,
שזה אומר שככל שהמימדים היו קטנים יותר,
ככה היה צריך ללכת יותר אחורה בזמן.
וכך זה אחרי
יום ועוד חצי לילה של
התכה וזיקוק של הברזל.
שלפתי החוצה את הדבר הזה,
וזה לא היה ברזל.
אבל למרבה המזל,
מצאתי ברשת פטנט
לכבשנים תעשייתיים העושים שימוש בגלים אלקטרומגנטיים.
30 דקות בהספק המכסימלי,
והצלחתי להשלים את התהליך.
הבא בתור --
(מחיאות כפיים)
הדבר הבא שניסיתי להפיק זה נחושת.
שוב, מכרה זה היה פעם
מכרה הנחושת הגדול ביותר בעולם.
הוא כבר לא.
אבל איתרתי פרופסור לגאולוגיה שפרש
שיירד איתי למכרה.
הוא אמר, "בסדר, ארשה לך לקחת קצת מים מהמכרה."
והסיבה שהייתי מעוניין לקחת מים מהמכרה
היא שמים העוברים דרך המכרות
הופכים לחומציים
ומתחילים לקלוט ולהמיס
את המינרלים שבמכרה.
ודוגמא טובה לכך הוא ה"ריו טינטו",
שנמצא בפורטוגל.
כפי שניתן לראות, זה שפע של מינרלים המומסים בתוכו.
כל-כך הרבה
שעכשיו הוא הפך לבית-גידול לבקטריות
שממש אוהבות תנאי חומציות ורעל.
בכל מקרה, המים שסחבתי
מ"אי-האנגליסיי" ששם המכרה נמצא --
היתה בהם מספיק נחושת
כך שיכלתי לצקת את הרגליים
של התקע החשמלי שלי ממתכת.
הדבר הבא: יצאתי לסקוטלנד
כדי להשיג סיליקט מיקה.
מיקה הוא מינרל
שמבודד מצויין
והוא מאוד יעיל לבידוד חשמלי.
זה אני הנוטל מיקה.
והחומר האחרון שאני הולך לדבר עליו הוא פלסטיק.
וכמובן, היה צורך
בקופסת פלסטיק שתכיל את המצנם שלי.
פלסטיק הוא המאפיין שמגדיר
מוצרי חשמל זולים.
אז בגלל שפלסטיק מופק מנפט, התקשרתי ל-BP
וביליתי חצי שעה
בניסיון לשכנע את משרד יחסי-ציבור של BP
שזה יהיה נפלא עבורם
אם יטיסו אותי לאסדת קידוחי נפט
ויאפשרו לי ליטול נפט מלוא הקנקן.
ברור שאת BP מעסיקים היום דברים יותר חשובים.
אבל עם כל ההתחשבות בהם,
הם לא השתכנעו
ואמרו, "אנחנו נתקשר בחזרה," -- והם אף פעם לא התקשרו.
אז חפשתי דרכים אחרות ליצירת פלסטיק.
ניתן ליצור פלסטיק
כמובן מדלקים הבאים מצמחים, אבל גם מעמילנים.
כאן זה ניסיון ליצור
פלסטיק מעמילן תפוחי-אדמה.
לזמן מה זה נראה מבטיח.
שפכתי את זה לתבנית שניתן לראותה כאן,
שהכנתי מגזע עץ.
וזה נראה טוב לזמן מה,
אבל אז השארתי אותה בחוץ, כי צריך להשאירה בחוץ לשם יבוש,
אבל לרוע המזל, כאשר חזרתי,
מצאתי שם חלזונות שאכלו את חתיכות תפוחי-האדמה שלא התפרקו במים.
כך שבמין יאוש,
החלטתי לחשוב בצורה מקיפה.
וגאולוגים בעצם חנכו --
טוב, הם עדיין מתווכחים אם לחנוך --
בעידן בו אנו חיים --
הם מתווכחים אם ליצור תקופה גאולוגית חדשה
המכונה אנתרופוגן, תקופת האדם.
וזה בגלל שגאולוגי העתיד
יראו מעין שינוי חד
ברובד הסלעים אשר שוקע זה עתה.
כך שפתאום, הוא יהפוך לרדיואקטיבי כאילו היה מצ'רנוביל
ומ-2000 ומשהו פצצות אטום
שהושלכו מאז 1945.
ויהיה גם מאורע של הכחדה --
כמו מאובנים שייעלמו לפתע.
וגם, חשבתי,
שיהיו
פולימרים סנתטיים,
פלסטיקים, הנעוצים בסלעים.
לכן כאשר חיפשתי פלסטיק,
הגעתי למסקנה שאני יכול לכרות
בכמה מהסלעים של ימינו.
ונסעתי עד מנצ'סטר
כדי לבקר מקום שנקרא "אקסיון מיחזור".
הם נמצאים בסופו של מה שמכונה ה-WEEE,
שזה הנחיות ארופאיות לגבי פסולת חשמלית ואלקטרונית.
הן קיבלו תוקף משפטי
כדי לנסות ולהתמודד עם הררי החומר
שפשוט נוצרים
ואז שוכנים בביתינו לזמן מה
ואז הולכים לקבורה באדמה.
אבל זהו זה.
(מוזיקה)
(צחוק)
אז הנה התמונה
של המצנם שלי.
(מחיאות כפיים)
זה ללא הקופסה שלו מעליו.
וכאן הוא על המדפים.
תודה
(מחיאות כפיים)
ברונו ג'יוסאני: שמעתי שחיברת אותו פעם לחשמל.
ת.ת.: כן, חיברתי אותו.
איני יודע אם יכולת לראות,
אבל לא הצלחתי להכין בידוד לחוטי החשמל.
"גני-קיו" היו עיקשים בסרבנותם
ולא הרשו לי לבוא ולגרד משהו מעץ הגומי שלהם.
לכן החוטים נשארו בלתי מבודדים.
היו שם 240 וולט
שעברו דרך חוטי הנחושת הללו מתוצרת ביתית
ותקע תוצרת בית.
ולמשך כ-5 שניות,
המצנם קלה טוסטים,
אבל אז, לרוע המזל,
גוף החימום התיך את עצמו.
אבל למען האמת, מבחינתי זו היתה הצלחה חלקית.
בי.ג'י. תומאס תוואייטס. (ת.ת.: תודה)