Katsoessamme ympärillemme
suuri osa siitä, mikä meitä ympäröi,
alkoi elämänsä kivinä ja liejuna,
joka oli hautautuneena maankamaraan.
Nyt ne eivät tietenkään näytä siltä;
ne näyttävät TV-kameroilta, monitoreilta,
ärsyttäviltä radiomikrofoneilta.
Tuo maaginen muuttuminen
oli päämääränäni projektissani,
joka sai nimen Leivänpaahdinprojekti.
Se sai myös inspiraationsa
tästä lainauksesta Douglas Adamsilta.
Tilanne on kirjasta "Linnunradan käsikirja liftareille".
Se kuvaa tilannetta,
jossa kirjan päähenkilö -- 1900-luvun mies --
löytää itsensä yksin oudolta planeetalta,
jota asuttavat teknologisesti kehittymättömät ihmiset.
Hän ikään kuin olettaa,
että hänestä tulee
näiden ruhtinas,
ja hän muuttaa heidän yhteiskuntansa
osaamillaan teknologioilla
tieteestä ja alkuaineista,
mutta hän tajuaa,
että ilman muuta ihmiskuntaa
hän hädintuskin pystyy tekemään voileivän,
saati sitten leivänpaahdinta.
Mutta hänellä ei ollut Wikipediaa.
Joten ajattelin, että yritän
tehdä leivänpaahtimen alkutekijöistään asti.
Lähtien siitä ideasta,
että halvimman leivänpaahtimen toiminta
olisi myös yksinkertaisin selvittää,
menin ja ostin halvimman paahtimen,
vein sen kotiin,
ja olin tyrmistynyt tajutessani,
että tämän tavaran sisällä,
jonka ostin vain 3,94 punnalla,
on 400 eri osaa,
jotka on tehty yli sadasta eri materiaalista.
Minulla ei ollut koko loppuelämää aikaa;
minulla oli vain yhdeksän kuukautta.
Joten ajattelin, että aloitan viidellä.
Ja ne olivat teräs, kiille,
muovi, kupari ja nikkeli.
Aloitetaan teräksestä: miten terästä tehdään?
Menin ja koputin
Rio Tinto -professuurin viranhaltijan ovea
Advanced Mineral Extraction -keskuksessa Royal School of Minesissa,
ja kysyin: "Miten terästä tehdään?"
Professori Cilliers oli hyvin ystävällinen
ja selitti minulle kaiken.
Muistikuvani yläkoulun tiedetunneilta olivat hämäriä --
no, teräs tulee raudasta,
joten soitin rautakaivokseen,
ja sanoin: "Hei, yritän tehdä leivänpaahdinta."
"Voinko tulla hakemaan vähän rautaa?"
Valitettavasti sinne saapuessani -- Ray ilmestyy.
Hän oli kuullut väärin
ja luulin, että yritän tehdä posteria,
joten hän ei ollut valmistautunut viemään minua kaivokseen.
Mutta urputettuani vähän, hän suostui hommaan.
(Video) Ray: Se oli hiilipitoista kalkkikiveä.
Se syntyi
merieläimistä
350 miljoonaa vuotta sitten
mukavassa, lämpimässä,
aurinkoisessa ilmastossa.
Geologiaa tutkiessa
näkee, mitä tapahtui menneisyydessä.
Ja muutokset ovat olleet hurjia.
Thomas Thwaites: Heillä oli joulukoristeet esillä.
Ei se kaivos itse asiassa ollut enää käytössä,
koska, vaikka Ray oli kaivosmiehenä siellä,
kaivos oli suljettu
ja avattu uudelleen turistikohteena,
koska siitä ei ole vastusta
isommille operaatioille, jotka tapahtuvat
Etelä-Amerikassa, Australiassa, jne.
Sain joka tapauksessa laukulliseni rautamalmia,
ja raahasin sen Lontooseen junalla.
Sitten kohtasin ongelman:
Okei, miten tästä kivestä tehdään
leivänpaahtimen komponentteja?
Joten menin takaisin professori Cilliersin luo,
ja hän sanoi: "Mene kirjastoon."
Joten menin,
ja luin läpi yliopiston oppikirjoja metallurgiasta --
täysin hyödyttömiä minun tarkoituksiini.
Koska he eivät tietenkään kerro, miten se tehdään,
jos sen haluaa tehdä itse, eikä satu omistamaan sulattoa.
Joten päädyin tieteenhistoriankirjastoon,
josta löysin tämän kirjan.
Tämä on ensimmäinen oppikirja metallurgiasta,
ainakin lännessä.
Siinä esitellään puuleikkaus,
jollaisen päädyin tekemään.
Palkeiden sijaan minulla oli lehtipuhallin.
(Naurua)
Koko projektin ajan kohtasin yhä uudelleen sen,
että mitä pienemmässä skaalassa toimii,
sitä kauemmas takaisin historiaan on mentävä.
Tämä on
yhden päivän ja puolen yön
raudan sulatuksen jälkeen.
Riivin ulos tämän mössön,
eikä se ollut rautaa.
Mutta onneksi
löysin patentin verkosta
teollisille sulatusuuneille, jotka käyttävät mikroaaltoja.
30 minuuttia täydellä teholla,
ja sain prosessin käymään loppuun asti.
Joten seuraavaksi --
(Aplodeja)
Seuraavaksi yritin saada kuparia.
Taaskin, tämä kaivos oli aikonaan
suurin kuparikaivos maailmassa.
Ei ole enää, mutta
löysin eläkkeelle jääneen geologian professorin,
joka vei minut alas.
Hän antoi minun ottaa vähän vettä kaivoksesta.
Halusin vettä, koska kaivoksen läpi
kulkeva vesi
muuttuu happamaksi
ja alkaa liuottaa
mineraaleja kaivoksesta.
Hyvä esimerkki tästä on Rio Tinto,
joka on Portugalissa.
Kuten näkyy, siinä on paljon mineraaleja liuenneena.
Niin paljon,
että se on nykyään koti vain bakteereille,
jotka pitävät happamista ja myrkyllisistä oloista.
Vesi, jonka toin
Angleseyn saarelta, jossa kaivos oli --
siinä oli tarpeeksi kuparia,
että pystyin valamaan liittimet
sähkötöpseliini.
Seuraavaksi: Menin Skotlantiin
hakemaan kiillettä.
Kiille on mineraali,
joka on erittäin hyvä eriste,
ja se eristää hyvin sähköä.
Minä hankkimassa kiillettä.
Viimeinen materiaali, josta aion puhua, on muovi.
Luonnollisestikin
leivänpaahtimessani tuli olla muovikuori.
Muovi kuuluu
halpojen sähkölaitteiden määritelmään.
Muovia tehdään öljystä, joten soitin BP:lle
ja vietin yli puoli tuntia
yrittäen vakuuttaa BP:n PR-toimiston
siitä, että olisi hienoa heille,
jos he lennättäisivät minut öljynporauslautalle
ja antaisivat minulle kannullisen öljyä.
BP:llä on toki nykyään muita huolia,
mutta silloinkaan
he eivät olleet vakuuttuneita,
ja lupasivat soittaa takaisin. Eivätkä soittaneet.
Joten tutustuin muihin tapoihin tehdä muovia.
Muovia voi itse asiassa tehdä
öljyistä, jotka tulevat kasveista, mutta myös tärkkelyksestä.
Tämä on yritys tehdä
perunan tärkkelyksestä muovia.
Hetken sen näyttikin hyvältä.
Kaadoin sen muottiin,
jonka tein puun rungosta.
Ja se näytti hyvältä hetken,
mutta jätin sen ulos, koska sen piti kuivua,
ja valitettavasti tullessani takaisin
etanat olivat syömässä perunan hydrolysoitumattomia osia.
Joten jotakuinkin epätoivoisena
päätin, että voin ajatella asiaa epäsuorasti.
Geologit ovat itse asiassa nimenneet
-- tai he väittelevät nimetäkö vai ei --
nykyaikamme --
he väittelevät tehdäkö uuden geologisen kauden
nimeltä antroposeeni, ihmisen aikakausi.
Siksi että tulevaisuuden geologit
näkisivät ikään kuin terävän muutoksen
kivikerrostumissa, jotka muodostuvat nyt.
Se tulee olemaan radioaktiivinen Tšernobylistä
ja noin 2000 ydinpommista,
jotka on laukaistu vuodesta 1945 lähtien.
Ja lajit kuolevat sukupuuttoon --
fossiilit katoaisivat yhtäkkiä.
Mietin myös,
että kiveen haudattuina
saattaisi olla
synteettisiä polymeerejä, muoveja.
Joten etsin muovia --
päätin, että voisin louhia
tuota modernia kiveä.
Menin Manchesteriin
vierailemaan paikassa nimeltä Axion Recycling.
He ovat etunenässä toteuttamassa WEEE:tä,
joka on eurooppalainen sähkö- ja elektroniikkalaiteromun direktiivi.
Se astui voimaan,
jotta käsittelisimme sen romuvuoren,
jota tehdään koko ajan,
ja joka asuu kodeissamme hetken
päätyäkseen kaatopaikalle.
Tässä se on.
(Musiikkia)
(Naurua)
Tässä on kuva
leivänpaahtimestani.
(Aplodeja)
Tässä ilman suojakuorta.
Ja siellä se on hyllyssä.
Kiitos.
(Aplodeja)
Bruno Giussani: Minulle kerrottiin, että kokeilit sitä kerran.
TT: Juu, laitoin pistokkeen seinään.
En tiedä huomasitteko,
mutta en onnistunut koskaan eristämään johtoja.
Kew-puutarha kieltäytyi
antamasta minulle lupaa koskea kumipuihinsa.
Joten johdot olivat suojaamattomia.
Joten 240 volttia
meni näiden kotitekoisten johtojen läpi,
ja kotitekoisen pistokkeen.
Ja noin viiden sekunnin ajan
paahdin paahtoi,
mutta sitten, valitettavasti,
se ikään kuin suli.
Mutta pidän tätä kuitenkin osittaisena menestyksenä.
BG: Thomas Thwaites. (TT: Kiitos.)