Egy kérdéssel kezdenék:
Mikor hívta Önöket valaki gyerekesnek utoljára?
A hozzám hasonlóak életében
hogy valaki gyerekesnek hív, elég gyakori dolog.
Mindig, amikor irracionális követeléseink vannak,
vagy felelőtlenül viselkedünk,
vagy bármi más jelét mutatjuk annak, hogy
normális amerikai állampolgárok vagyunk
gyerekesnek hívnak bennünket.
Ami engem igazán zavar.
Végül is, vessünk egy pillantást a következőkre:
Imperializmus és gyarmatosítás,
világháborúk, Gerorge W. Bush.
Kérdem én, ki a felelős? Felnőttek!
És mit tettek a gyerekek?
Nos, Anne Frank milliókat érintett meg
a holokausztról szóló hatásos beszámolójával,
Ruby Bridges segédkezett a faji megkülönböztetés megszüntetésében az USA-ban
és, a legfrissebb esemény,
Charlie Simpson segített összegyűjteni
120,000 fontot Haiti-nak,
a kis biciklije segítségével.
Tehát, ahogyan láthatják, a példák alapján egyértelmű,
hogy a kornak ehhez semmi köze.
A tulajdonságok, amiket a "gyerekes" szó jelent,
olyan gyakran láthatóak a felnőtteken,
hogy ezt a kor-megkülönböztető szót el kéne törölni,
amikor olyan viselkedést bírálunk,
amelyhez felelőtlenséget vagy irracionális gondolkodást társítunk!
(Taps)
Köszönöm.
Még egyszer, ki mondja,
hogy egy bizonyos irracionális gondolkodásmód
nem pont az, amire a világnak szüksége van?
Talán Önöknek is voltak nagy terveik,
de visszafogták magukat, mondván:
Lehetetlen, vagy túl sokba kerülne,
vagy nem jövedelmező eléggé.
Jó vagy sem, mi gyerekek nem vagyunk ennyire gátolva,
amikor arról gondolkozunk, miért NE csináljuk valamit.
A gyerekeknek lehetnek inspiráló törekvéseik,
és reményteli gondolataik.
Mint az én kívánságom, hogy senki ne éhezzen,
vagy legyen minden ingyen, kicsit utópikus.
Önök közül hányan álmodnak még ilyesmiről
és hisznek is a lehetőségekben?
Néha a történelem ismerete és
egyéb múltbéli utópikus eszmények bukásának tudata
teher lehet.
Hiszen tudjuk, ha minden ingyen volna,
az élelmiszer készletek kimerülnének,
hiány lépne fel, ami káoszhoz vezet.
A másik részről viszont,
mi gyerekek még mindig a tökéletességről álmodunk.
És ez egy jó dolog. Mert azért, hogy
bármit valóra válthassunk,
először álmodnunk kell róla.
Sok esetben, az, hogy bátrak vagyunk elképzelni
segít áttörni a lehetőségek korlátait.
Például, a tacomai Üvegmúzeumban, Washingtonban,
ott születtem -- juhúú Washington --
(Taps)
van egy program: Gyerekek Terveznek Üveget,
ahol a gyerekek lerajzolják a saját ötleteiket.
Egy ott élő művész elmondása szerint
a legjobb ötleteiket a program által nyerték,
mivel a gyerekek nem gondolnak a korlátokra,
vagy hogy milyen nehéz lehet az üveget bizonyos alakra formálni.
Ők csak jó ötletekben gondolkoznak.
Na most, ha azt mondjuk, üveg, talán
színes Chichuly üvegre gondolnak,
vagy olasz vázákra,
a gyerekek azonban arra ösztönözték a művészeket, hogy ezen lépjenek túl,
elvezetve őket a törött szívű kígyóhoz
és Szalonnafiúhoz, aki -mint látjuk-épp húst idéz elő.
(nevetés)
A bennünk rejlő bölcsesség
nem feltétlenül jelenti a bennfentesek tudását.
A gyerekek már így is rengeteget tanulnak a felnőttektől,
és nekünk is sok megosztani valónk van.
Szerintem itt az ideje, hogy a felnőttek is tanuljanak a gyerekektől.
A legtöbb beszédemet oktatás-közeli tömegek előtt tartom,
tanárok és diákok, és tetszik a köztük lévő hasonlóság.
Nem csak a tanárnak kéne az osztály előtt állnia,
és a diákokat utasítgatnia.
A diákok is taníthatnák a tanáraikat.
A felnőttek és a gyerekek közti tanulásnak
kölcsönösnek kéne lennie.
A valóság azonban -sajnos- egy kicsit más.
sok köze van a bizalomhoz - vagy annak hiányához.
Na most, amikor valakiben nem bízunk, leszabályozzuk őt, igaz?
Ha nem vagyok biztos abban, hogy a nővérem
visszafizeti a 10 % kamatot,
amit én szabtam ki a legutóbbi kölcsönére,
megtagadom tőle a további pénzszerzési lehetőséget,
amíg a tartozását meg nem adja. (Nevetés)
Igaz történet egyébként.
A felnőtteknek, úgy tűnik,
elnyomó, leszabályozó hozzáállása van a gyerekek felé
kezdve azzal,hogy "Ezt vagy
azt ne csináld" egy tankönyvben,
az iskolai internet-használat leszabályozásáig.
Ahogy a történelmünkből látjuk, a hatalom akkor válik elnyomóvá,
amikor attól fél, hogy nem tud fegyelmet tartani.
És, habár a felnőttek nem teljesen azon a szinten állnak,
mint egy totalitárius hatalom,
a gyerekeknek nincs, vagy alig van bármi beleszólásuk a szabályokba,
amikor pedig a hozzáállásnak kölcsönösnek kéne lennie,
más szóval a lakosság felnőtt része tanulhatna
és számításba vehetné a fiatalabb
generáció kívánságait.
Nos, ami még a szabályozásnál is rosszabb,
hogy a felnőttek alulértékelik a gyerekek képességeit.
Imádjuk a kihívást; de ha az elvárások alacsonyak,
higgyék el, lesüllyedünk hozzájuk.
Az én szüleimtől távol állt, hogy alacsony elvárásaik legyenek
velem és a nővéremmel szemben.
Oké, azt nem mondták, hogy legyen belőlünk orvos,
ügyvéd vagy ehhez hasonló,
de apukám olvasott nekünk
Arisztotelészt
és a gének üzenetét,
amíg a többi gyerek azt hallgatta, hogy
"A busz kereke körbe-körbe jár"
Azt is hallottuk persze, de a Gének üzenete sokkal menőbb.
(Nevetés)
Négyéves korom óta imádok írni,
és amikor hat voltam,
anyukám vett egy laptopot nekem, amin ott volt a Microsoft Word.
Köszönöm Bill Gates-nek és Anyukámnak!
Körülbelül 300 novellát írtam
azon a kis laptopon,
és azt akartam, hogy kiadják őket.
Ahelyett, hogy kinevették volna ezt a szentségtörést,
hogy egy gyerek akar publikálni,
vagy hogy azt mondták volna várjak még, míg megnövök,
a szüleim támogattak.
Persze a legtöbb kiadó nem volt ennyire bátorító.
Az egyik nagy gyermekkönyvkiadó azt mondta,
hogy nem dolgoznak gyerekekkel.
Gyerekkönyveket adnak ki, és nem foglalkoznak gyerekekkel?
Nem is tudom, így elég sok klienstől eshetnek el.
(Nevetés)
Mégis, egy kiadó, Action Publishing,
hajlandó volt erre a merész lépésre, és megbíztak bennem,
meghallgatták, amit mondani akartam.
Kiadták az első könyvem "Flying Fingers" címmel -- itt látható --
és azóta beszédeket tartok, iskolák százaiban jártam már,
pedagógusok ezreivel foglalkozom,
és ma végre itt vagyok, Önökhöz beszélhetek.
Nagyra értékelem a figyelmüket ma,
mivel így derül ki, hogy igazán törődnek a témával,
mert meghallgatnak.
Mert sajnos van egy kis baj ezzel a rózsaszín álomvilággal,
miszerint a gyerekek sokkal jobbak a felnőtteknél.
A gyerekek is felnőnek egyszer, és olyan felnőttek lesznek, mint maguk.
(Nevetés)
Vagy mégsem?
A cél nem az, hogy olyan felnőttekké váljanak, mint Önök,
hanem hogy jobbakká, mint Önök valaha voltak.
Ami elég nagy kihívás lehet,
látván az Önök elért eredményeit,
viszont a haladás mindig úgy történik,
hogy az újabb generáció és az újabb kor
fejlődik, és jobbá lesz az őt megelőzőnél.
Ez az oka annak is, hogy nem vagyunk többé a sötét középkorban.
Nem számít, hogy életük mely szakaszában vannak,
feltétlenül teremtsenek lehetőségeket a gyerekeknek,
hogy felnőjenek, és elsöpörhessék Önöket.
(Nevetés)
Kedves felnőttek és TED-barátok,
hallgassanak a gyerekekre és tanuljanak,
bízzanak bennünk, legyenek nagy elvárásaik.
Ma kell bennünket meghallgatni,
mert mi leszünk a holnap vezetői,
vagyis mi fogunk Önökről gondoskodni
amikor öregek és szenilisek lesznek. Csak viccelek!
De tényleg, mi leszünk a következő generáció,
azok, akik ezt a világot továbbviszik.
És, ha esetleg azt gondolják, ez nem igazán tartozik Önökre
jusson eszükbe, hogy a klónozás lehetséges,
miszerint újra átélhetik a gyerekkorukat,
az pedig azt jelenti, hogy ugyanúgy hallatni akarnák
a hangjukat, mint mi.
A világnak lehetőségekre van szüksége,
hogy új vezetőket és új ötleteket kapjon.
A gyerekeknek is, hogy irányítsanak és sikerrel járjanak.
Készen állnak arra, hogy összerakják a képet?
Mert a világ nagy problémáinak
nem szabad emberi örökségként továbbadódnia.
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm. Köszönöm.