Započeti ću s pitanjem:
Kada su Vas zadnji puta nazvali djetinjastim?
Djecu poput mene,
često nazivaju djetinjastima.
Svaki puta kada tražimo nešto neracionalno,
kada se ponašamo neodgovorno,
ili kada pokazujemo bilo kakav drugi znak
poput drugih normalnih Amerikanaca
zovu nas djetinjastima
što me stvarno smeta.
Uostalom, pogledajte sljedeće događaje:
Imperijalizam i kolonizaciju,
svjetske ratove, George W. Busha.
Zapitajte se: Tko je odgovoran? Odrasli.
A što su djeca napravila?
Anne Frank je ganula milijune
svojom tužnom pričom o Holokaustu,
Ruby Bridges je pomogla da se okonča segragacija u SAD-u,
i, najnovije,
Charlie Simpson je pomogao sakupiti
120,000 funti (1 milijun kn) za Haiti
na svom malom biciklu.
Dakle, kao što možete vidjeti iz ovih primjera,
godine nemaju nikakve veze s time.
Osobine koje su povezane s djetinjastošću
se toliko često viđaju kod odraslih
da bismo trebali odbaciti tu dobno diskriminirajuću riječ
kada je riječ o kritici ponašanja
koje je povezano s neodgovornim i iracionalim razmišljanjem.
(Pljesak)
Hvala vam.
Ipak, tko kaže
da neki oblici iracionalnog razmišljanja
nisu točno ono što je potrebno svijetu?
Možda ste i Vi ranije imali velike planove
ali ste se zaustavili, razmišljajući:
"To je nemoguće ili to košta previše
ili to mi neće koristiti."
Bilo bolje ili gore, mi djeca se ne zaustavljamo tek tako
kada treba razmišljati o razlozima zašto nešto ne učiniti.
Djeca mogu biti puna nadahnjujućih želja
i razmišljati puna nade,
kao što i ja sada imam želju da nitko ne bude gladan
ili da je sve slobodno/besplatno poput neke utopije.
Koliko vas još uvijek tako sanja
ili vjeruje kako je to moguće?
Ponekad poznavanje povijesti
ili prošlih neuspjeha utopističkih ideala
mogu biti teret
jer znate da, kada bi sve bilo besplatno,
onda bi skladišta hrane bila iscpljena,
i oskudna i to bi vodilo kaosu.
S druge strane,
mi djeca i dalje sanjamo o savršenstvu.
I to je dobra stvar, jer ako želite
bilo što ostvariti,
prvo morate o tome sanjati.
Na mnogo načina, naša smjelost da maštamo
pomaže nam da pomaknemo granice mogućega.
Na primjer, Muzej stakla u Tacomi, Washington,
mojoj državi -- juuuhuuuu Washington --
(Pljesak)
ima program koji se naziva "Djeca dizajniraju staklom"
u kojem djeca crtaju vlastite ideje za umjetnost u staklu.
Lokalni umjetnici kažu kako su
neke od svojih najboljih ideja pokupili iz tog programa
jer djeca ne razmišljaju o ograničenjima, o tome
koliko je teško napuhati staklo u određenoj formi.
Ona samo vide dobru ideju.
Kada vi razmišljate o staklu, možda
razmišljate o slikovitom Chihuly dizajnu
ili možda o talijanskim vazama
ali djeca izazivaju umjetnike stakla da odu dalje od toga
u kraljevstvo zmija slomljenih srca
i slaninastih dječaka, koji su kao što možete vidjeti mesna vizija.
(Smijeh)
Naša prirođena mudrost
ne treba biti povezana s unutrašnjim znanjem.
Djeca ionako uče jako puno od odraslih,
i imamo jako puno za podijeliti.
Mislim da bi odrasli trebali započeti s učenjem od djece.
Ja većinu svojih govora držim pred ljudima iz obrazovnog sustava,
učiteljima i studentima, i sviđa mi se ta analogija.
Ne bi samo učitelj trebao biti vođa u učionici
koji govori studentima: napravi ono, napravi ovo.
Studenti bi trebali poučavati svoje učitelje.
Učenje između odraslih i djece
bi trebalo biti obostrano.
Stvarnost je, nažalost, malo drugačija,
i povezana je s povjerenjem, odnosno njegovim nedostatkom.
Ako ne vjerujete nekome, onda ćete tu osobu ograničiti.
Ako sumnjam u sposobnost svoje starije sestre
da će mi vratiti 10% kamata
koliko smo dogovorile za njezinu zadnju posudbu,
onemogućit ću njenu sposobnost da dobije još novaca od mene
dok mi ne vrati posuđeno. (Smijeh)
Usput, to je istinita priča.
Čini se kako odrasli imaju
pretežno restriktivan stav prema djeci
od svakog "nemoj ovo raditi",
"nemoj ono raditi" u školskoj bilježnici,
do ograničenja prilikom upotrebe školskog Interneta.
Povijest nas uči da režimi postaju opresivni
kada se boje kako zadržati kontrolu.
I premda odrasli možda nisu na razini
totalitarnih režima
djecu se uopće ne pita, ili vrlo malo, kad se donose pravila.
dok bi stav u stvari trebao biti suprotan,
što znači kako bi odrasli trebali naučiti
i uzeti u obzir želje
mladih.
Ono što je možda gore od restrikcije
jest da odrasli često podcjenjuju sposobnosti djece.
Mi volimo izazove, ali kada su očekivanja od niska,
vjerujte, spustit ćemo se na njihovu razinu.
Moji roditelji su imali sve samo ne niska očekivanja
za mene i moju sestru.
Dobro, nisu nam rekli da moramo postati doktori
ili odvjetnici ili nešto takvo,
ali nam je moj otac čitao
o Aristotelu
i pionirima borbe protiv mikroba
dok su druga djeca slušala
"Kotači autobusa se vrte i vrte u krug".
I mi smo čuli tu pjesmu, ali borci protiv mikroba su zakon.
(Smijeh)
Voljela sam pisati još od svoje četvrte godine,
a kada sam imala šest
mama mi je kupila vlastiti laptop koji je imao instaliran Microsoft Word.™
Hvala Vam Bille Gatesu i hvala ti mama.
Napisala sam preko 300 novela
na svom malom laptopu,
i željela sam to objaviti.
Umjesto podsmjeha na ovu herezu
da dijete želi nešto objaviti,
ili da mi kažu da pričekam dok ne budem starija,
moji roditelji su mi pružili podršku.
Mnogi izdavači nisu bili tako ohrabrujući.
Jedan veliki dječji izdavač ironično je komentirao
kako oni ne rade s djecom.
Dječji izdavač koji ne radi s djecom?
Ne znam, ali time odbijate prilično velikog klijenta.
(Smijeh)
No, jedan izdavač, "Action Publishing",
je bio spreman preuzeti rizik i odgovornost i imati povjerenja,
i slušati ono što sam imala za reći.
Oni su objavili moju prvu knjigu "Leteći prstići", -- vidite --
i od tada, sam došla do toga da držim govore po stotinama škola,
držim predavanja tisućama prosvjetitelja,
i na koncu, danas, govorim vama.
Cijenim vašu pozornost,
jer time pokazujete da vam je stalo,
vi slušate.
Ali ima jedan problem u ovoj bajkovitoj priči
o djeci koja su toliko bolja od odraslih.
Djeca odrastu i postanu odrasli, poput vas.
(Smijeh)
Ili baš kao vi, stvarno?
Cilj nije pretvoriti djecu u vašu vrstu odraslih
već u bolju vrstu odraslih od one kakva ste vi,
što može biti izazovno
imajući na umu vaše vjerodajnice,
ali način na koji se napredak odvija
jest da nove generacije i novo doba
rastu, razvijaju se i postaju bolja od prethodnih.
To je razlog zbog kojeg smo izašli iz Tamnog doba.
Bez obzira na vašu poziciju u životu,
imperativ je stvoriti čim više prilika za djecu
kako bi odrasli i zamijenili vas.
(Smijeh)
Odrasli i prijatelji TEDovci,
morate slušati i učiti od djece
i vjerovati nam i očekivati puno od nas.
Morate nam okrenuti uho danas,
jer smo mi vođe sutrašnjice,
što znači da ćemo mi voditi brigu o vama
kad ćete biti stari i senilni. Ne, samo se šalim.
Stvarno, mi smo slijedeća generacija
koja će ovaj svijet pomaknuti naprijed.
I u slučaju, da ne vidite kakvo to značenje ima za vas,
zapamtite kako je danas kloniranje moguće,
a to znači da će neki od vas ponovno biti djeca,
i u tom slučaju, ćete željeti da vas čuju
baš kao i moju generaciju.
Svijet treba prilike
za nove vođe i nove ideje.
Djeca trebaju prilike da vode i uspiju.
Jeste li spremni prihvatiti izazov?
Jer problemi svijeta
ne bi trebali biti dio naslijeđa ljudske obitelji.
Hvala vam.
(Pljesak)
Hvala vam. Hvala vam.