Voldria començar amb una pregunta:
Quina és l'última vegada que us van titllar d'infantils?
A nosaltres, els nens,
ens passa sovint, això de dir-nos que som infantils.
Cada cop que exigim coses irracionals,
que ens comportem de manera irresponsable
o mostrem qualsevol altre indici
de ser ciutadans normals d'aquest país
se'ns diu que som infantils,
cosa que em treu de polleguera.
Al capdavall, fem un cop d'ull als episodis següents:
Imperialisme i colonització,
guerres fredes, George Bush fill.
Plantegeu-vos-ho: qui n'ha tingut la culpa? Els adults.
Per contra, què han fet els nens?
Anna Frank va arribar a milions de persones
amb la seva punyent crònica de l'Holocaust.
Ruby Bridges va ajudar a posar fi a la segregació als EUA
i, fa menys,
Charlie Simpson va ajudar a recaptar
120.000 lliures per a Haití
des de la seva petita bicicleta.
Per tant, com demostren aquests exemples,
l'edat no hi té res a veure.
Les connotacions que té la paraula "infantil"
les veiem tan sovint presents en adults que
hauríem d'eliminar aquest mot que ens discrimina per edat
quan critiquem una conducta
que relacionem amb la irresponsabilitat i la manca de raciocini.
(Aplaudiments)
Gràcies.
A més, qui diu
que de vegades una manca de raciocini
no és precisament el que més li convé al món?
Segur que en algun moment heu tingut idees ambicioses
però us heu frenat perquè heu pensat:
"Això és impossible, és massa car
o no en sortiré guanyant."
Per bé o per mal, nosaltres no tenim tants obstacles
a l'hora de pensar motius per no fer les coses.
La canalla també pot tenir grans aspiracions
i idees plenes d'esperança i inspiració,
com, per exemple: jo vull que ningú passi gana
o, per bé que utòpic, que res costi diners.
Quants de vosaltres encara teniu aquests somnis
i creieu que hi ha possibilitats d'aconseguir-ho?
De vegades conèixer la història i com
han fracassat els ideals utòpics en el passat
pot ser tot un llast
perquè sabeu que si les coses fossin de franc,
les reserves d'aliment s'esgotarien,
hi hauria escassedat i desembocaria en el caos.
D'altra banda,
els nens encara somiem en la perfecció.
I això és bo, perquè per transformar
qualsevol cosa en realitat
abans l'heu de poder somiar.
En molts sentits, la nostra gosadia a l'hora d'imaginar
ens ajuda a superar els límits del que és possible.
Per exemple, el museu del Vidre de Tacoma, a Washington,
l'estat d'on sóc jo (visca, Washington!),
(Aplaudiments)
ofereix el programa "Disseny amb vidre per a nens".
La quitxalla dibuixa les seves idees fent art amb el vidre.
L'artista resident ha confessat que algunes
de les millors idees que els han arribat ha estat
gràcies al programa; els nens no pensen en limitacions,
en la dificultat que té bufar el vidre i crear formes.
Se'ls acuden bones idees, res més.
Si us faig pensar en vidre, potser us vindran
al cap els dissenys acolorits de Chihuly
o els gerros italians, posem,
però els nens desafien els artistes bufadors de vidre
i van més enllà: entren al regne de les serps tristes
o els nens de la cansalada, que com veieu tenen visió càrnica.
(Rialles)
Ara bé, no cal que aquesta saviesa inherent
ens la guardem exclusivament per a nosaltres.
Els nens ja aprenem molt dels adults,
però tenim molt per compartir.
Jo crec que els adults han de començar a aprendre dels nens.
Normalment em toca parlar en àmbits educatius,
davant de professors i alumnes, i faig servir una comparació que m'agrada.
La idea no és que el mestre, des d'un extrem de l'aula,
digui als alumnes el que han de fer i el que no.
Els alumnes també han de poder ensenyar als seus professors.
L'aprenentatge hauria de ser recíproc
entre adults i nens.
Malauradament, la realitat és un pèl diferent
i es basa sovint en la confiança o desconfiança.
Quan no confiem en algú, els apliquem restriccions.
Si jo dubto que la meva germana gran serà
capaç de tornar-me el 10% d'interès
que vaig fixar-li l'últim cop que li vaig prestar diners,
el que faré és posar fre a la seva capacitat d'obtenir-ne més
fins que m'ho pagui. (Rialles)
Per cert, això va passar de debò.
Sembla que els adults teniu una actitud
predominantment restrictiva envers els nens,
des dels clàssics "això no es fa" i
"això, tampoc" de manual d'escola
fins a les restriccions en l'ús d'Internet als centres.
Com apunta la història, els règims es tornen opressius
quan tenen por de perdre el control.
I, tot i que els adults encara no estan al nivell
dels règims totalitaris,
poca cosa tenen a dir els nens, o res, quan toca fixar les regles,
un moment en què l'actitud hauria de ser recíproca,
és a dir, que la població adulta hauria d'aprendre
i tenir en compte els desitjos
de la població més jove.
De fet, és encara pitjor que una restricció:
els adults acostumen a infravalorar les capacitats dels nens.
Ens encanten els reptes, però quan les expectatives són minses,
mai no estarem a l'altura, això segur.
Els meus pares tenien grans expectatives sobre mi
i sobre la meva germana.
D'acord, no ens van dir que ens féssim metgesses
ni advocades, ni res d'això,
però el meu pare ens llegia
sobre Aristòtil
i els primers bactericides
quan la major part de nens sentien
"Deu pometes té el pomer".
Bé, aquesta també ens la cantaven, però res com "Els primers bactericides".
(Rialles)
A mi m'encantava escriure, des que tenia 4 anys,
i quan en vaig fer 6
la meva mare em va comprar el meu primer portàtil amb Word.
Gràcies, Bill Gates. Gràcies, mare.
Vaig escriure més de 300 relats
amb aquell portàtil tan petit
i volia que me'ls publiquessin.
En comptes de burlar-se d'aquella heretgia,
on s'és vist que una nena vulgui publicar el que escriu,
o de dir-me que m'esperés fins que fos gran,
els pares em van ajudar de valent.
Els editors, no tant.
És irònic, però un editor infantil ens va dir
que no treballava amb nens.
Un editor infantil que no treballava amb nens!
No sé, trobo que això és tirar pedres al terrat d'un client important.
(Rialles)
Una editorial, però, Action Publishing,
estava disposada a arriscar-se, confiar en mi
i escoltar el que jo volia explicar.
Van publicar el meu primer llibre, "Dits voladors", aquí el veieu
i, des d'aleshores, m'ha tocat donar xerrades a centenars de col·legis,
impartir ponències davant de milers d'educadors
fins arribar aquí, avui, a aquesta conferència.
Us agraeixo la vostra atenció
perquè això demostra que us importa,
que escolteu.
Ara, aquesta imatge tan perfecta d'uns nens
que són molt millors que els adults té un problema.
Que els nens creixen i es fan adults com vosaltres.
(Rialles)
Com vosaltres? Segur?
No es tracta de fer que els nens esdevinguem els adults que sou,
sinó millors adults que no heu estat,
cosa que pot ser complicada
ateses les vostres credencials,
però si existeix el progrés
és gràcies a les noves generacions i les noves èpoques
que creixen, es desenvolupen i es fan millors que les anteriors.
Per això hem deixat enrere els anys foscos de l'edat mitjana.
Allà on ens hagi tocat viure,
és necessari generar oportunitats per als nens
perquè així creixerem i us deixarem amb un pam de nas.
(Rialles)
Companys de TED, adults,
heu d'escoltar els infants i aprendre'n,
heu de confiar en nosaltres i esperar-ne més coses.
Val més que ens escolteu avui
perquè som els líders del demà,
i això vol dir que serem nosaltres qui us cuidarem
quan sigueu vells i no toqueu ni quarts ni hores. No, és broma.
Ara de debò: som la propera generació,
els que farem avançar aquest món.
I, si a vosaltres tot això no us diu res,
recordeu que ara la clonació és possible,
cosa que vol dir tornar a passar per la infantesa.
Si és així, voldreu que se us escolti,
com la meva generació.
El món ha d'oferir oportunitats
als nous líders i a les noves idees.
Els nens necessiten oportunitats per liderar i sortir-se'n.
Esteu disposats a fer de pont?
Perquè els problemes del món
no haurien de ser el llegat de la gran família humana.
Gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies, moltes gràcies.