A média átalakult világáról szeretnék beszélni,
és hogy ez mit jelent mindazok számára, akik üzenetet szeretnének
megosztani a világgal.
Ezt azzal szeretném illusztrálni,
hogy elmesélek néhány történetet erről az átalakulásról.
Itt kezdem. Tavaly novemberben volt egy miniszterelnöki választás.
Valószínűleg olvastak róla az újságokban.
És volt némi aggodalom amiatt, hogy az ország bizonyos részeiben
talán elnyomják a szavazókat.
Így megszületett a szavazás videóra rögzítésének terve.
Az elképzelés az volt, hogy egyéni állampolgárok
dokumentálják a szavazóhelyiségeket olyan telefonok segítségével,
amelyek fényképek vagy videófelvételek készítésére alkalmasak,
ügyelve a szavazók elnyomását célzó tecnhikákra.
És feltöltenék ezt egy központi helyre.
Egyfajta civil megfigyelésként működne.
Az állampolgárok nemcsak azért lennének ott, hogy leadják egyéni szavazataikat.
Hanem azért is, hogy biztosítsák a szavazás teljes tisztaságát.
Tehát ez a modell feltételezi, hogy mindannyiunknak ugyanaz a célja.
Ami itt a lényeg,
az nem a technológiai tőke.
Az a társadalmi tőke.
Ezek az eszközök mindaddig nem válnak társadalmilag érdekessé,
amíg technológiailag nem lesznek érdektelenek.
A csillogó új eszközök nem rögtön megjelenésükkor
kezdik áthatni a társadalmat.
Hanem akkor, amikor mindenki adottnak tekinti őket.
Most, hogy a média egyre inkább közösségi,
és fejlesztések bárhol történhetnek,
az emberek adottnak vehetik, hogy mindannyian együtt veszünk részt ebben.
Tehát kezd kirajzolódni egy olyan média-látkép,
amelyben a fejlesztés mindenütt történik.
És egyik helyről a másikra ugrunk.
Ez egy óriási átalakulás.
Nem szeretném, hogy túlzásnak tűnjön, de a pillanat, amelyet most átélünk,
a pillanat, amelyet a mi történelmi generációnk átél
a legnagyobb növekedés a kifejezőképességet tekintve
az emberiség történelmében.
Nos, ez egy nagy állítás. Megpróbálom alátámasztani.
Csupán négy olyan korszak volt az elmúlt ötszáz évben,
amikor a média annyit változott, hogy kiérdemelje a "forradalom" címkét.
Az első a leghíresebb, a nyomtatott sajtó.
Mozgatható betűelemek, olaj-alapú tinták, mindazon találmányok összessége,
ami a nyomtatást lehetővé tette
és a feje tetejére állította Európát, az 1400-as évek közepétől kezdődően.
Aztán kétszáz évvel ezelőtt
fejlődött a kétirányú kommunikáció.
A társalgási média, először a távírás, aztán a telefon.
Lassú, szöveg alapú kommunikáció,
majd valós idejű, hang-alapú beszélgetések.
Majd kb. 150 évvel ezelőtt
volt egy áttörés a nyomtatott sajtón kívüli rögzített médiában.
Először a fotó, aztán a rögzített hang,
majd a filmek, mindezek fizikai tárgyakká kódolva.
És végül, kb. száz évvel ezelőtt, az elektromágneses spektrum hasznosítása
hang és képek küldésére a levegőn keresztül, azaz a rádió és a televízió.
Így néz ki a média, ahogy a 20. században ismertük.
Ez az, amivel mi, akik egy bizonyos korban vagyunk,
felnőttünk, és amihez hozzászoktunk.
De van egy furcsa aszimmetria itt.
Az olyan média, ami jó párbeszédek létrehozására,
kevésbé alkalmas csoportok létrehozására.
S ami jó csoportok létrehozására,
nem alkalmas párbeszédek létrehozására.
Hogyha párbeszédet szeretnél folytatni
ebben a világban, akkor azt egy másik emberrel teszed.
Hogyha csoportot szeretnél megszólítani, veszed ugyanazt az üzenetet
és átadod mindenkinek a csoportban.
Mindegy, hogy ezt egy tévétoronyból vagy egy nyomdából teszed.
Ez volt a mi média-látképünk
a 20. században.
És ez az, ami megváltozott.
Ez, ami úgy néz ki, mint egy szélvédőnek nekicsapódott páva,
Bill Cheswick térképe az internetről.
Nyomon követi az egyéni hálózatok határait,
majd színkóddal jelöli őket.
Az internet az első médium a történelemben,
amely természetéből fakadóan támogatja a csoportokat
és a párbeszédet is ezzel egyidőben.
Ezzel szemben a telefon csak az egyes felek közötti mintát nyújtja.
A televízió, rádió, magazinok, könyvek pedig
az egy féltől többfelé irányuló mintát adták nekünk.
Az internet a sok féltől sokfelé irányuló mintát nyújtja.
Most először
a média természetéből fakadóan támogatja az ilyen mintázatú párbeszédeket.
Ez az egyik nagy változás.
A második nagy változás,
hogy ahogy minden média digitalizálódik,
az internet ugyancsak a hordozójává válik minden
más médiumnak.
Ez azt jelenti, hogy a telefonhívások az internetre vándorolnak.
A magazinok is az internetre vándorolnak. A filmek is az Internetre vándorolnak.
S ez azt jelenti, hogy minden médium
szomszédja az összes többi médiumnak.
Másképp fogalmazva,
a média egyre kevésbé csupán információforrás.
Egyre inkább a koordináció színtere.
Mert csoportok, amelyek látnak, hallanak, néznek vagy hallgatnak valamit,
most már össze tudnak gyűlni és beszélgetni egymással.
A harmadik nagy változás pedig,
hogy a korábbi közönség tagjai, ahogyan Dan Gilmore nevezi őket,
immár nemcsak fogyasztók, hanem termelők is lehetnek.
Minden alkalommal, amikor egy új fogyasztó
csatlakozik a média-látképhez,
egy újabb termelő is csatlakozik.
Mivel ugyanazok az eszközök,
a telefonok, a számítógépek
lehetővé teszik, hogy fogyassz, és hogy termelj.
Olyan ez, mintha, miután megvettél egy könyvet, ingyen odaadnák vele a nyomdát is.
Ez olyan, mintha lenne egy telefonod, ami rádióvá alakítható,
ha a megfelelő gombokat nyomod meg.
Ez egy óriási változás ahhoz a média-látképhez képest,
amihez hozzá vagyunk szokva.
És ez nem csak internet vagy internet-nélküliség kérdése.
Az internet a maga nyilvános formájában
már majdnem húsz éve létezik.
És még mindig változik,
ahogyan a média egyre inkább közösségivé válik.
Még mindig formát változtat,
még azon csoprtok esetében is, akik tudják, hogyan kezeljék jól az internetet.
A második történet:
tavaly májusban, Kínában, Szecsuán tartományban
volt egy borzasztó földrengés, 7.9 erősségű,
óriási pusztítás egy nagy területen, ahogyan a Richter Skála mutatja.
A földrengésről már akkor beszámoltak, amikor történt.
Az emberek sms-eztek a telefonjaikról. Fotókat készítettek épületekről.
Videókat készítettek épületekről, amint azok rázkódtak.
Feltöltötték ezeket a QQ-ra, Kína legnagyobb internet-szolgáltatójára.
Kiposztolták a Twitterre.
Így miközben még rengett a föld,
már beszámoltak a hírekről.
És mindez a közösségi kapcsolatoknak köszönhetően történt,
kínai diákoknak, akik valamerre igyekeztek, iskolába mentek.
Vagy a világ más tájain működő vállalatoknak, amelyek Kínában nyitottak irodákat.
A világ minden pontján hallgatták a híreket.
A BBC az első híreket a kínai földrengésről a Twitterről kapta.
A Twitter bejelentette a földrengés tényét
percekkel azelőtt, hogy az amerikai Földmérő Hivatal
bármit elérhetővé tett volna az interneten.
Amikor Kínában utoljára ilyen erősségű földrengés történt,
három hónapba telt nekik, hogy egyáltalán beismerjék.
(Nevetés)
Nos, lehet, hogy ebben az esetben is így szerettek volna tenni,
ahelyett, hogy az online nyilvánosság elé kerüljenek ezeket a képek.
De nem volt választásuk.
Mivel saját állampolgáraik megelőzték őket.
Még a kormány is a saját polgáraitól tudta meg a hírt,
nem pedig a Xinhua hírügynökségtől.
És ez a dolog aztán futótűzként terjedt.
Egy ideig
a tíz legtöbb kattintást kapó link közül a Twitteren,
azaz a globális rövid üzenet-szolgáltatón,
kilenc a földrengésről szólt.
Az emberek információt egyeztettek,
hírforrásokhoz irányították az embereket,
az amerikai Földmérő Hivatalhoz irányították őket.
A tizedik link futógépen rohangáló kiscicákra mutatott, de hát ilyen az internet.
(Nevetés)
De a tíz közül kilenc az első néhány órában.
S egy fél napon belül adományoldalakat hoztak létre.
És az adományok özönlöttek a világ minden tájáról.
Ez egy hihetetlen koordinált globális válasz volt.
Majd a kínaiak egy média iránt nyitottabb időszakuk során
elhatározták, hogy hagyják ezt történni.
Hogy útjára engedik az állampolgároktól származó híradásokat.
És ez történt.
Szecsuán tartományban az emberek lassan rájöttek, hogy
az ok, ami miatt annyi iskolaépület összeesett,
mivel a földrengés tragikus módon iskolanapon történt,
hogy az ok, ami miatt annyi iskolaépület összedőlt,
az, hogy korrupt hivatalnokok kenőpénzt fogadtak el,
és engedélyt adtak olyan épületek megépítésére is, amelyek nem feleltek meg a kritériumoknak.
Így aztán a civil újságírók elkezdtek
erről is tudósítani. Aztán jött egy fantasztikus kép.
Talán látták a New York Times főoldalán.
A helyi hivatalnok szó szerint földre borult az utcán,
a tiltakozók előtt.
Hogy távozásra bírja őket.
Lényegében ezt akarta mondani: "Bármit megteszünk, hogy kiengeszteljük Önöket,
csak hagyják abba a nyilvános tiltakozást."
De ezek az emberek radikalizálódtak.
Az "egy gyermek" politikának köszönhetően
mindenkit elveszítettek a következő generációból.
Akinek meghalt az egyetlen gyermeke,
annak nincs többé veszítenivalója.
S így a tiltakozás folyt tovább.
Végül a kínaiak lecsaptak.
Elég volt a civil médiából.
Elkezdték letartóztatni a tiltakozókat.
Elkezdték leállítani a médiumokat, amelyeken keresztül a tiltakozások folytak.
Kína valószínűleg a legsikeresebb
irányítója az internet-cenzúrának a világon,
olyasmi segítségével, amit csak "Kínai Nagy Tűzfalként" szokás emlegetni.
És a Kínai Nagy Tűzfal
megfigyelési pontok összessége,
amelyek feltételezik, hogy a médiát hivatásosok hozzák létre,
hogy főként a külvilág felől érkezik,
hogy viszonylag ritkás darabokban érkezik,
és viszonylag lassan érkezik.
És e négy jellemzőnek köszönhetően
meg tudják szűrni, amint az országba érkezik.
Ám mint ahogyan a Maginot vonal,
a Kínai Nagy Tűzfal is rossz irányból közelíti
ezt a kihívást.
Hiszen a négy jellemző közül egyik sem érvényes e környezetre.
A média-tartalmat helyben hozták létre. Amatőrök hozták létre.
Gyorsan hozták létre. És olyan hihetetlen mennyiségben hozták létre,
hogy lehetetlen lett volna azzal egy időben szűrni, ahogy létrejött.
Így tehát most a kínai kormány, amely tizenkét éven át
egészen eredményesen szűrte a webet,
most abban a pozícióban van, hogy el kell döntenie,
engedélyez, vagy pedig leállít teljes szolgáltatásokat.
Mivel az amatőr médiára való átváltás
olyan erőteljes, hogy másképpen nem tudnak vele megbirkózni.
És valójában ez ezen a héten történik.
Tiananmen huszadik évfordulóján,
csupán két nappal ezelőtt, bejelentették,
hogy egyszerűen megszüntetik a hozzáférést a Twitterhez.
Mivel a Twittert másképp nem volt lehetséges megszűrni.
Teljesen el kellett zárniuk a csapot.
Namármost, ezek a a változások nemcsak azokat érintik, akik cenzúrázni kívánják az üzeneteket.
Azokat is érintik, akik küldeni szeretnének üzeneteket.
Mivel ez valójában az ökoszisztéma egészének átalakulása.
Nemcsak egy bizonyos stratégia.
A klasszikus média-probléma a huszadik századból,
hogy hogyan juttat el egy szervezet
egy üzenetet
egy kapcsolatháló szélén elhelyezkedő emberek csoportjához.
És íme a huszadik századi válasz.
Csomagold egybe az üzenetet. Küldd el mindenkinek ugyanazt.
Országos üzenet. Célzott egyének.
A tartalom-létrehozók viszonylagosan ritkás száma.
Ez nagyon sokba kerül.
Ily módon nincs számottevő verseny.
Így lehet embereket elérni.
Mindennek mára vége.
Egyre inkább egy olyan tájkép tárul elénk, ahol a média globális,
szociális, mindenütt jelenlévő és olcsó.
Mára a legtöbb szervezet, amely üzenetet próbál közvetíteni
a külvilág felé, a közönség elszórt együttese részére
hozzászokott ehhez a változáshoz.
A közönség visszabeszélhet.
És ez kicsit ijesztő. De hozzá lehet szokni idővel, ahogy az lenni szokott.
De nem is ez az igazán őrült változás, aminek a közepében élünk.
Az igazán őrült változás itt van.
A tény, hogy ezek már nincsenek egymástól elszigetelve.
A tény, hogy a korábbi fogyasztók mára termelőkké váltak.
A tény, hogy a közönség közvetlenül egymáshoz tud beszélni.
Mert sokkal több amatőr van, mint professzionális.
És a hálózat méretének köszönhetően
a komplexitása valójában
a résztvevők számának négyzete.
Ami azt jelenti, hogy a hálózat, amikor nagyra nő,
nagyon nagyra nő.
Egészen az elmúlt évtizedig
a legtöbb nyilvános fogyasztásra közzétett médiatartalmat
hivatásos emberek hozták létre.
Ezek a napok elmúltak, és soha többé nem térnek vissza.
Most a zöld vonalak az ingyenes tartalom forrásai.
Amellyel el is érkeztünk a legutolsó történetemhez.
Az egyik eddigi legfantáziadúsabb hasznosítását a közösségi médiának
az Obama-kampány során láthattuk.
És nemcsak a politikán belül értem.
Úgy értem, az eddigi legesleginkább fantáziadús használatát.
Az egyik dolog, amit Obama tett, a híres lépés,
amit az Obama-kampány alkalmazott, hogy felállították
a My Barack Obama dot com, azaz myBO.com oldalat,
és állampolgárok milliói rohantak, hogy részt vegyenek,
és megpróbálják kitalálni, hogyan segíthetnek.
Egy hihetetlen párbeszéd indult meg ezáltal.
Aztán tavaly ilyenkor
Obama bejelentette, hogy megváltoztatja a FISÁ-val,
azaz a külföldi hírszerzésre vonatkozó jogszabállyal kapcsolatos szavazatát,
Januárban azt mondta, hogy nem fog aláírni egy olyan törvényjavaslatot,
amely telekommunikációs immunitást engedélyez az amerikai személyek utáni,
potenciálisan engedély nélküli kémkedés számára.
A nyári időszakra, azaz az általános kampány közepére
azt mondta: "Azóta többet gondolkodtam ezen a problémán. Meggondoltam magam.
A törvényjavaslatra fogok szavazni."
És sokan a saját támogatói közül
a saját weboldalán nyilvánosan elkezdtek őrjöngeni.
Amikor létrehozták, még Senator Obama volt a neve. Később változtatták meg.
Kérjük, ne hibázza el a FISÁ-t.
Napokon belül, hogy megalakult ez a csoport,
a leggyorsabban bővülő csoport volt a myBO.com-on.
Néhány héttel a létrehozását követően pedig a legnagyobb.
Obamának sajtónyilatkozatot kellett kiadnia.
Választ kellett fogalmaznia.
És lényegében a következőt mondta: "Átgondoltam a problémát.
Értem az álláspontjukat.
De miután mindent átgondoltam, mégis úgy fogok szavazni, ahogyan eldöntöttem.
De szerettem volna Önökhöz szólni, hogy elmondhassam, megértem, hogy nincsenek velem egy véleményen,
és felelősséget vállalok ezért."
Ennek senki sem örült. De aztán történt egy érdekes dolog a párbeszédben.
Az emberek abban a csoportban rájöttek,
hogy Obama egyáltalán nem állította le a csoportot.
Az Obama-kampányból soha senki nem próbálta elrejteni a csoportot,
vagy nehezebbé tenni a csatlakozást,
tagadni a létezését, törölni,
vagy levenni az oldalról.
Megértették, hogy az ő szerepük
a myBO.com-on belül, hogy egybegyűjtse a támogatókat,
de az nem, hogy irányítsa őket.
És ez a fajta fegyelem az,
amire szükség van e médium
érett használatához.
A média, az a média-látkép, amit ismertünk,
akármilyen ismerős is volt, akármennyire egyszerű elképzelés is volt,
hogy hivatásos emberek közvetítenek
üzenetet amatőrök felé,
egyre inkább eltűnőben van.
Egy olyan világban, ahol a média globális, közösségi, mindenütt jelenlévő és olcsó,
egy olyan médiavilágban, ahol a korábbi közönség
most már egyre inkább teljes résztvevő,
abban a világban a média egyre kevésbé gyakran
szól különálló üzenetek megalkotásáról,
amelyet egyének fogyasztanak.
Egyre gyakrabban jelenti
csoportok formálódásának és támogatásának
módjait.
És a választás, amivel szembesülünk,
úgy értem, bárki, akinek megosztani való üzenete van
bárhol a világban,
nem arra vonatkozik, hogy ez-e az a média környezet, amelyben működni szeretnénk.
Egyszerűen ez a média környezetünk.
A kérdés, amivel szemben állunk:
"Hogyan tudjuk ezt a médiát legjobban hasznosítani?
Még ha ez azt is jelenti, hogy máshogy kell hozzáállnunk, mint eddig bármikor.
Nagyon köszönöm.
(Taps)